# Herberk No 3

Herberk

obsah

editorial herberku no 3

výtvarný doprovod herberku no 3

Martina Blažeková

Jakub Grombíř

Memfer

Milan Libiger

lužickosrbský blok

Milan Hrabal

Kerstin Młynkec

Jaroslav Kovanda | p. s.

Pavel Šuráň

Miky Marusjak

Petr Pustoryj

Zdeněk Volf

Jaroslav Kovanda

Jaroslav Kovanda | neznámý vladimov

František Horka | hladí mne jako dávno ztracená dlaň

Ilse Ringler-Kellner

Patrícia Adamski

Tomáš Lotocki | svět zvířat jaroslava haška

Jaroslav Hašek

Tomáš Lotocki

Vojtěch Bárta | hašek a jeho švejk na plátně a na jevišti

Leopold F. Němec

editorial herberku no 3

HERBERK OPOžDěNý

Ladislav Quis ve své půvabné knížce Vzpomínky na starou Prahu popisuje rozhovor, který kdysi vedl v hostinci U Ježíšků s Janem Nerudou. Ptal se ho, na čem právě pracuje, a Neruda začal jmenovat fejetony, povídky i historické studie. „Poezie žádná?“ zeptal se Quis. „To už se pro staré pány nehodí, aby psali básničky,“ odpověděl s úsměvem Neruda, kterému tehdy bylo okolo čtyřicítky. Ostatně Edgar Degas prý řekl, že v pětadvaceti má talent kdekdo, ale mít talent v padesáti, to už je něco.


Snad i to je důvod, proč se toto číslo Herberku rodilo tak ztuha. Jaksi nás to podivné letošní jaro, v němž se střídaly povodně, mrazíky, úmorná vedra i politické skandály, zdrblo. Poznáte to ostatně i ze skeptického tónu, který prochází napříč jednotlivými poetikami tohoto čísla.

Naštěstí nám pomohli přátelé, které pořád ještě máme. Nejen na Moravě, protože naše útulna poezie (nikoli „útulná poezie“, jak se v jedné internetové diskusi kdosi domníval, v duchu současné módy pohoršovat se pro jistotu i nad tím, co jsem nepochopil) je otevřena všem lidem dobré vůle bez ohledu na regionální původ. Přinášíme vám tedy ukázky současné slovenské poezie i malou ochutnávku z tvorby Lužických Srbů, kteří také byli kdysi součástí našeho státu. Stejně jako k jeho dějinám patří německá menšina, z níž pochází pozoruhodná básnířka vinorodé jižní Moravy Ilse Ringler-Kellnerová.

Jednu událost letošního jara jsme nemohli opomenout: před sto třiceti lety se narodil Jaroslav Hašek, bez něhož by česká literatura (tedy i psaní nás z Herberku) nejspíš vypadala jinak. Oslavy měly lehký podtón trapnosti, jako vždy, když se oficiální kruhy snaží přitřít k něčemu, co se oficialitě ve své podstatě vzpírá. Přišli jsem tedy také se svojí troškou do mlýna a v tomto čísle si můžete přečíst o divadelních adaptacích Švejka i o Haškově v mnoha ohledech průkopnickém působení v časopise Svět zvířat.

Jinak se ale má Herberk k světu. Četli jsme v dubnu společně ve zlínské knihovně, po prázdninách budeme číst v dalším chrámu Múz, olomoucké hospodě Ponorka. Jaroslav Kovanda vydal novou sbírku, jmenuje se Jákobův dvoják. Zkrátka, leckoho občas na cestě přepadne únava. Právě proto je tu Herberk. Občas v něm sice nebývá úplně vzorně naklizeno, ale máme se tu rádi. Jak říkal Josef Štefan Kubín: „Přijďte pobejt!“


Jakub Grombíř

výtvarný doprovod herberku no 3

Je možná málo sochařů jako Jiří Vlach (narozen 1946 v Žarošicích), kteří se tak vydatně zabývají kresbou. A převážně tužkou a na papír, a i v posteli, jak mně nedávno říkal. JV absolvoval na hradišťské umprumce na keramickém oboru, v letech 1965 až 1972 pak studoval na Vysoké škole uměleckoprůmyslové u sochaře J. Kavana.

Jiří Vlach se zabývá především medailérstvím a kromě menších plastik odlévaných do bronzu, má i řadu velkých realizací. Některých šťastných, některých méně: viz například reliéf stroje před zlínskou 21. budovou, který byl po miliardové rekonstrukci této správní budovy bývalého Baťova koncernu zaměněn za nic a vše říkající číslovku 21.

Kromě dlouholeté pedagogické činnosti a pořádání sochařsko medailérských sympozií v Uherském Hradišti je JV ještě vášnivým sběratelem kde čeho, například reostatů. Ale jak už bylo řečeno shora, je hlavně vášnivý kreslíř: přesný až minuciézní, a přitom razantní, kreslíř fantaskních figur i zvířeny (i jejich skrytých příběhů), autor kreseb plných ironie a sarkasmu – čili autor velice současný.

-jk-

Martina Blažeková


· · ·

Roztroušení ptáků vnitřní

také řeky,

sklony zad a zábradlí.

Loď sklízí vodu,

houpe kosou na přídi

a vlevo je osten bójí.

Večer z obrazu zahučí

v potrubí jak v útesu,

jelen zvedne paroží

a odkráčí vstříc lesu.


· · ·

Tajomné preryvy lesa,

kde vstup svetla strieda tieň

kde riedi hustotu stromu.

Tu oko dravca sliedi výšku

a dole tmu.

Okolie do modra,

nasekať drevo,

vstúpiť do ohrady.

Všetko, silueta na konári, jedna z pohnutých vetví. Zob a zober, chyť a zatlač – belobu kosti. Preber zrno, oko, sluch, a pazúry posledných dní nech olúpu kmene. Zatlač si oči a v tomto konci sleduj oranžové dráhy, paralelné s korunou. Jedz.


· · ·

Cizelovanie vlákien

Sprievodca vonkajším svetom

Viesť ruku pred hranicou –

a kôru a koreň a list

V nich.


RUKY

Umyla som okno v izbe a

zavrela ho.

Cez –

sklenené lúky

zelené trávy

tiché zvony.

Hore kopec

po úbočí a

trocha lesa na okraji.

V obraze kvitne

ďalší obraz.

Opojne.

Napi sa vody

ako pijú holuby,

ako večne smädná

tvár matky a jej

matky.

Som dcéra matky,

áno, tej

s rukou pod pílou,

od lakťa nižšie sekera

a tiché striebro.

Rozpínanie úponov,

(zámlka),

len nie rám.

Dnes ráno sen odchádzal dlho.

Ešte aj teraz

(okolo dňa)

koluje v žilách

záloha vody v záhonoch.

Som matka dcéry

a jej matky,

v sklenenej lúke

kopec hore.


PAMěť

Oko je nahé první.

Světlé, měkké a rozpité v šířce

vsakuje do žil

jistá znamení.

Pod povrchem praská svět –

stromů, nohou a okolí,

bez zvuků a dosahů hebkosti.

Pod sklem,

čočka hladce cvaká,

odplavuje povrchová zranění.

Je vně, ve mně i vevnitř,

blýská pod blízkostí,

do které sáhne

jako do hluboké studny

a vyloví.

Tiché křoví, jež občas zaprská,

však nehlučně,

pod statikou výboje.

Ve své nevinnosti

hladce vpíjí

i papír

i škrty

i zlomy.

Nic neunikne.


SUCHá čASť

Jablká na stromoch, v záhradách v zemi.

Klas nechodí,

smiešne ťapká

v starobe

ako časť rodiny,

tápe v pamäti.

Zrná v poliach, pri ceste dravce –

na koncoch konárov čakajú na koniec

úbohých mršín.

Zvlnené plochy škrupín,

stromy vyziabnuté, tie tenšie.

A ty si tu,

koreň v rozrytej zemi, suchá časť.


Martina Blažeková (nar. 1982 v Bratislavě) vystudovala tvůrčí psaní a redakční práci na Literární akademii Josefa Škvoreckého v Praze. Básně publikovala v revui Rukopis, v Hostu, v A tempo revui, v Souvislostech a v A2, kde se představila také povídkou R. Tři její básně byly přeloženy do italštiny pro časopis Poesia v rámci antologie Sei poeti cechi. Autorsky se podílela na divadelní hře Sluší?, uvedené v divadle Viola a v kavárně Potrvá.


Jakub Grombíř


BýVALý BUBLIFUK

Už je to dávno

Kdy vzduch byl jako z hélia

Pouštíval jsem do něj

Mýdlové bubliny slov

A chechtal se tomu

Jak se ve slunci třpytí

Teď už mě ty bubliny

Přerostly jak Otesánci

A můžu jen čekat

Kdy si mě dají k večeři


CELOZáVODNí DOVOLENá

Na nebi čáry od letadel jako perlinka

Pod stromy dlažba lepkavá od mšic

Na řece béžový šlem léta

Mladí stehlíci se učí lítat

Vzdálená vůně svářeček

A juky bílé při cestě

Padesátosum centimetrů

Tři kila šedesát

Zakřičí kdosi napříč ulicí

Traktor Pujman Pluto

I ženská s prsama

Že se až brizolit opotil


NáDRAžNí ULICE

Nakysle cítit pot

Svíravost mulčovací kůry

Elegantní vůně levandule

Pokušitelský dým z táboráků

Léto se předvádí

Na rozdíl od nás bezstarostné

Ví že muselo přijít

A že bude muset odejít

Memfer


PUKNUTá OPTIKA

v spomienkach vidí čo by nechcela

mrzí ho tá optika

bože ako riskovali prechod cez rybník

trocha to aj puklo

čo by robil keby ju ľadová voda vzala

sú ženy ktoré rady dostávajú kvety

a ženy ktoré o tom nehovoria

meditovať nemohol ani chvíľu

kúsalo ho ja


FARNOSť šEDIVá

komáre opisujú krivky nad metličkou

za sieťkou sa stmieva

čím viac meškáš tým viac mesiáš

dejiny dňa privrie medzi prievan

v horúčave bolo lepšie

podobať sa stene


PAVUčINA 2

kamarát to nazval Zjav

roztavená gondoliéra kam ukladal vône

jednu po druhej

vybuchla a v izbe visia vlákna

dve obhorené postavy na vyhliadkovej plavbe

zakryla temná pavučina

raz v noci cítil zemetrasenie

no ráno o ňom nečítal

o tomto mal dôkaz

vyfotografoval ho z viacerých strán

a nazval na počesť svinstva

lóže, ktorá ťahala za špagát

ZADANý / žIADANý

šiel na most a premýšľal o tamtej

minule z autobusu videl dúhu

nikto ju nevnímal

len on a jedno dievča

ten výraz nachádzal aj na iných tvárach

v iných súvislostiach

osloboď sa! znelo heslo spod mosta

/žltou farbou RAP v podchode u kamoša/

musel si zložiť náhrdelník

nezaspal by

morálku dokáže vypnúť kus magnetu, písali


ZABITá SYNCHRONICITA

priplával k dvom chlapcom

ich slová rezonovali

s knihou, ktorú prekladal

na hladinu dopadali kvapky dažďa

oni na brehu on vo vode

nato k nim priplávalo dievča

ako taký delfín

pýtala sa žartom na vesmírne zákony

opakoval si jej adresu celú cestu na bicykli

nakoniec mu neodpísala


KACíR 30× EXTRAKT

spojenci masky v systéme storočí

bezradne prežili trúfalé včely

posol mutácií schytil klbko kníh

viditeľných premietaním

nemohol som nájsť vo výklade kvapky

vystúpiť tak na most hore plutvami

koľko Alíc?

všetky


2C-POETRY

vidieť poéziu v tme medzi ohňami

zeme a nespočítateľnej Oblohy

počuť poéziu v zmesi jazykov

dúhovej rodiny nástrojov Hudby

cítiť poéziu sám v svojom stane

zakuklený v bunke lesa: ja sme My

/nejsi moje máma a já tvá babička

povedal vlk a schrúmal Durman/


ZúčASTNIť SA, VYHRAť SA

začali typickým predstavovaním, predstavil sa ako Zoltán. zdržali sa pri päťdesiatnikovi z fakulty, ktorý sa chválil novými počítačmi a rýchlou sieťou. Zolo si rýpol, čo mu päťdesiatnik hneď oplatil poznámkou, že ročná vojenská služba bola už len dovolenka. anketa sa pomaly začala rozbiehať. v akom čase zvyčajne pozeráte televíziu, akú stanicu a aký typ programu? Zolo povedal pravdu – k telke sa dostane po deviatej a často pri nej zaspí. zobudí sa uprostred noci, dezorientovaný, že niekoho zabil. vtedy ide jako sporiadaný divák spať do postele, nože nechá v kuchyni. tým si Zolo hneď získal sympatie. imponoval mu hlavne jemný úsmev učiteľky z gymnázia so záujmom o literatúru a obdivný pohľad dievčiny s pieskovými tieňmi. nemohol si pomôcť, pripomínala mu jednu bývalú. možno majú spoločné aj antikapitalistické záujmy? zaujímalo by ho, či vie, že Suharto umrel.

atmosféra začala pozvoľna vstrebávať uvoľnenie ostatných. priraďovanie zvieracích náprotivkov protagonistom zabávnej relácie sa Zolovi zdalo príliš. podobne sa z neho detská psychologička kedysi pokúšala dostať prirovnanie triednej učiteľky a členov rodiny a on vtedy načmáral, čo si trúfal – hada, orla, myš. keď to potom medzi milovaním a sexom rozprával hentej, od srdca sa smiala. presne ako keď telefonovala s Ľubošom. miss pretvárka. držala sa pritom hesla zúčastniť sa, vyhrať sa. jej šachovnica bola väčšia – o srdcia, ktoré vysmiala. zmija, načmáral jej do zošita života.


Memfer – okrem poézie a prevažne krátkej prózy publikovanej v slovenských a českých literárnych časopisoch sa venuje aj písaniu článkov z oblasti tajných služieb a spolkov, hudobných recenzií, reportáží z koncertov a robeniu rozhovorov. Pracuje ako redaktor okrem ineho v casopise Zem & vek, žije v Bratislave, kde sa čoraz viac utieka ku knihám a reproduktorom. Ľudí delí podobne ako Burroughs na bezcharakterných hajzlov (lekársky deprivantov) a tých druhých. Zatiaľ je heterosexuál.


Milan Libiger


NEMŮŽU JINAK


I.

Když babička v noci vstává

– Ježišmarjá kdo to polil? –

ptá se tmy

naštosované v rohu místnosti

rozsvítím a zvedne hned

nohy z koberce

z mokré mapy

kterou vytvořila

jako dítě

provinile si lehne zpět

– Chci spát –

tře drsné paty o sebe

a kůže se drolí

na prostěradlo

II.

Ani vzpomínka už nepřilne

tělo

hmota

tabu

babi

zazvoní mi mobil

– Ahoj tady Helena –

matně si vzpomínám

– Ráda bych tě zase viděla

můj muž udělal

sebevraždu... –

dvě děti

přelud hmoty

sprcha smích

III.

Už jen kroužím

jako pes

kolem vzpomínek

když babička pozdě ráno

nabroušená Alzheimerem

vidět chce ze mě jen

paty

– Vem si prášek –

cedím mezi rty

jako bych ji měl

otrávit


VODNÍK

Radek zvaný Vodník

s námi mydlil hokejbal

na konci slepé ulice povlával

a pomalu se mu horšil

zrak

ale jaká sóla vyhrával na Fendera Stratocastera

kapelu pořád zakládal

až měl ji téměř

slepý

onehdy mu Martin Ševčík

na parkovišti po mači věštil

že bude jednou hrát

na Parawoodstocku

a Vodník – Šefčo uf

nahoď eště hlod... –

vzlykal štěstím

dnes tiše sedí

s Alenou u piva

černé brýle bledé rty

propletené prsty

i životy


REQUIEM

Noc před zabíjačkou

nemůžou svině spát

ach ten mozeček

tušení smrti

máme na talíři

jako první


BRÁŠKOVÉ

(pamflet)

A další šarvátka andělů

plná velejemného teroru

který prý kryje respekt

– vím o tobě –

k druhému

podobně siamská dvojčata

Izraele a Palestiny

stárnou léty

o vteřiny?


STÁLE

sami v sobě

jak v kumbále s nářadím

většinou kladiva kanga

a smetáky

zase kdosi buší na cizí vrata

a my jak hráči v americkém fotbale

stále nemáme

namále

zůstává večer

a nepřehledné skóre států

když bezradně stojím

u verštatu


JAKO

(groteska)

Odpoledne zabíhá do šera

jak pašerák s hodinkami

a panelák se obírá sám sebou

jako stará kočka

a přece stesk

jako druh reklamace

za pultem rozkládá se

Karl Barth

– Bůh o němž můžeme

naší řečí říci že je

ten neexistuje –


XXL

Ach ty národy vyvolené

Pane

vysávají tě jak pečenou jeřábčí nožku

když ukousnu si

z Paustovského dásně

a přece už i Šalomoun věděl

že nenávidí své děti

kdo rákosku šetří

Ach ty národy vyvalené

na Tvé náhrobní desce


lužickosrbský blok


Milan Hrabal


STáLE ZNOVU


Stále znovu

a znovu

to prožívám

Odvezou mne do bílého domu

obřežou

a vrátí do Sudet

Bydlím ve žlutém domě

s červenou střechou

sousedé prchají

a nedlouho potom

hledám oběšence na půdě

Nemohu nikoho nalézt

přestože prádelní šňůry

svírají dech

slyším drhnout

rýžové kartáče

na schodech

Marně zamykám dveře

ve sklepě

vojáci nepřijdou

Stále znovu to prožívám:

poslední kolečko salámu

zkouším rozpouštět

na jazyku

jako čokoládu

Omastek z koutků

olizuje pes

ten mrtvý pes

z filmu

kterému hrůzou došel

celuloid


LEDEN


Chlupatí andělé se dotkli


našich humen


křížaly mokvají za zuby


prázdno kýchne


a pazdeří letí


jako dveře jimiž vstoupíš


když nečekám


za dřevníkem


Borka neštěkne


oči rozpálené doběla


zkoušejí dohlédnout


kde nic není


pár kostí se choulí v těle


samoty


plíce těžknou


pod závažím prsů


vypitých do dna


ale co potom


až napadne sníh


kulhavá metafora nebe


začnou zábst


boží nohy


VáNOčNí

(v listopadu 1999)


Voda ve sníh


sny do vzpomínek


maminka na popel


v knotech plamen


u stolu všichni


někteří jen v srdcích


dveře netěsní


fena štěká na smutek


co vhlíží do morku


pohádkové návštěvy


postávají v předsíni


odmítají sladké


Jeníček s Mařenkou


prosí o sklínku


na protézy

Milan Hrabal (* 1954) – básník, překladatel, publicista. Vydal jedenáct básnických sbírek (mj. Čas pospíchá, Kamenná křídla, Cokoli proměnlivého, Na svatbu k chagallům, Cestou bolesti a víry), sbírku lyrických povídek, knížku pro děti (Prázdniny ve Žvatlánsku) a překlady z lužické srbštiny (mj. antologie Jazyk, jímž porozumíš větru, výbor z díla Benedikta Dyrlicha Naléhavá poezie). Časopisecky publikuje vedle vlastní tvorby překlady lužickosrbské a polské poezie a recenze. Ukázky jeho literárních prací byly přeloženy do několika jazyků. Edičně připravil více než pět desítek rozsáhlejších i drobných publikací.


Kerstin Młynkec


TRIANGL

Kdo je Margot Fletcherová? Jedni ji přirovnávají k Maggie Thatcherové, jiní k Freddymu Kruegerovi. Margot Fletcherová, která všechny ty drby o sobě zná, sama dobře ví, že se nepodobá ani Maggie Thatcherové ani Freddymu Kruegerovi. Má s těmi dvěma společného přesně tolik, co televizní divák s filmovými hororovými scénami nebo politikašpary.

Když se Margot Fletcherová narodila v nemocnici lužickosrbské čtvrti – tak daleko se musím bohužel vracet, abych ji náležitě představila –, smála se na doktora, který ji plácnul po prdelce, dvaatřiceti vyrostlými zuby. To zdůvodňuje prozatím její jméno. Její matka dělala ve fotolabu a vyměnila si o přestávce na snídani flašku s pivem za jinou, ve které byla vývojka. Tím se těch třicet dva mléčných zubů vysvětluje. Margot Fletcherová pěkně vyrostla, jak se od ní žádalo, totiž bez rodičů. Může být, že jsou to klepy. Třeba byli její rodiče bohatí hlasatelé v enderácké televizi, kteří na ni nikdy neměli čas, a tak ji rozmazlovali drahými hračkami. Možná je taky nejstarší z dvanácti bratrů a sester, a než ty haranty vychovala, prošvihla svoje dětství. Důvod je druhořadý. Fakt je, že ve dvaadvaceti letech ještě hledala maminčinu sukni, aby urovnala pokroucené faldy.

Aby na ní ta ztracená sukně eventuálně byla vidět, začala chodit jako pankáč. Červenozelené vlasy jí na hlavě poletovaly tam a sem. Kroužek v nose měla stříbrným řetízkem napojený na ucho a vypadalo to, jako by ucho venčilo nos na vodítku.

Profesně se zabydlela v galerii, psala umělcům a vystavovala jejich díla. Jedna grafička jí byla tak milá, že při vernisáži její výstavy se ani na chvíli nevzdálila z okruhu její srdečnosti. Grafička odešla. Margot Fletcherová se zhluboka nadechla, aby do sebe nasála zbytky umělčiny vůně. Odešla s ní.

Za pár týdnů přijela grafička autem pro svoje obrazy. Na schodech jí dala jablko a adresu. „Zastav se někdy, až půjdeš kolem,“ rozloučila se grafička. Zelené jablko se stopkou mělo novozélandskou nálepku. Margot Fletcherová plod pevně držela a tiskla ho k sobě. Myslí to vážně, uvažovala, proč by jinak nechávala přivézt jediné jablko z Nového Zélandu?

Celý týden se Margot Fletcherová trápila zvědavostí, potom grafičku navštívila. Ta se tvářila rozpačitě, protože cizího člověka zrovna nemohla potřebovat. Margot Fletcherová se nevzrušeně šinula přes chodbu do obýváku. Její přítomnost vykřeslila světlovlasého muže, který se vytratil do kuchyně. „To je můj manžel, Freddy Krueger,“ představila grafička Maggie Thatcherová toho, co zrovna odešel. „Máte jmenovce silně potrefené politikou a horory,“ neodpustila si Margot Fletcherová prostořekou poznámku a poskvrnila jejich jména. „Náhoda,“ řekla Maggie Thatcherová. Náhoda s touhou šokovat průměrného obyvatele shodou jmen? Margot Fletcherová přála grafičce Maggie Thatcherové a romanopisci Freddymu Kruegerovi, aby byli svými díly jednou tak známí, aby jim proslulost jejich prominentních jmenovců z anglické politiky a světového hororu nemohla uškodit.

Margot Fletcherová se taktně rozloučila a řekla: „Někdy zase přijdu.“ Neřekla by to tak rozhodně, kdyby jablko, které dostala na schodech, nebylo novozélandské, ale německé.

Příště Margot Fletcherové otevřel dveře Freddy Krueger. Pomalu si sňala čepici z hlavy, aby si Freddy mohl zvyknout na lakovanou frizúru, jenže trvalo to týdny. Tentokrát, když Margot Fletcherová navštívila Maggie Thatcherovou, už neopustil pokoj a zbledl až do nenápadnosti, která už na atmosféru nepůsobila rušivě.

Maggie Thatcherová se o Margot Fletcherovou zajímala jen povrchně. Aby se to změnilo, dělala Margot Fletcherová rétorický cirkus kolem malířství. Nejdříve Maggie Thatcherová napjatě naslouchala a pak se nechala pomalu zaplést i do jejích anarchistických názorů. Z toho byla tak unavená, že ve svém chippendaleovském křesle usnula. Když procitla ze svého uměleckého snu, Margot Fletcherová byla už pryč.

Bylo jaro. Záhy pošilhávalo po létě. Léto tlelo k podzimu. Podzim zima obalila vločkami. Zima plynula s jarem, dokud se jaro nezbavilo ledové pupeční šňůry. Maggie Thatcherové a Freddymu Kruegerovi se narodilo dítě. Maggie Thatcherová se trápila pod dvojím břemenem, které způsobovala rapidně ochabující láska Freddyho Kruegera a celodenní mateřská péče o kojence. Tlak byl nesmírný a přátel měla dost málo. Proto se Margot Fletcherové poprvé otevřela a vylila se jí. Té vstávaly – ostatně jako vždycky – vlasy na hlavě. Úzkostlivě setřela rukávem kožené bundy pyl z květů kytice. Tak vnímavou ji zažila Maggie Thatcherová poprvé a pro reprezentantku hardcoru v ní vzklíčily upřímně přátelské city.

Pokaždé, když Maggie Thatcherová něco řekla, začínala větu slovy: „Můj muž, Freddy Krueger, o tom říká tohle…“ Jednoho dne rozebíraly obě ženy téma „muži“. Maggie Thatcherová se kupodivu vzdala úvodní věty. Vyprávěla, jak se jí Freddy Krueger vzdaluje neustálým chozením k jiným. Teď má svobodu pro zkušenost se ženou, což vždycky chtěla zkusit, a chyběla jí jenom příležitost. Margot Fletcherová ucítila příležitost a zahájila ofenzívu, aby se grafiččině sukni dostala o kousek blíž. Chlubila se zkušenostmi jako blafující hráč skatu, jehož prohnaný úsměv slibuje granda se čtyřmi spodky. Potom beze stopy zmizela, protože se styděla za svoji vypočítavost.

Dopis od Maggie Thatcherové ji vylákal z úkrytu. Grafička jí napsala, že nesnesitelně dlouhá chvíle jí dělá dobře na přemýšlení. Náhlý začátek vztahu by ji vyplašil. Přese všechno se tomu bojí plně otevřít, protože Freddy Krueger ji pořád vroucně miluje. Bála se, aby tím Margot Fletcherovou nezranila. „Oho,“ Margot Fletcherová ji dopisem zbavila strachu, neboť měl-li se vztah uskutečnit, cítila by se jako doplněk a ne jako náhrada.

Zrovna když snila o Maggie Thatcherové, vyprázdnila Margot Fletcherová svoji poštovní schránku a držela v ruce malovaný pohled. Na zadní straně četla „touha“. Hned šla za umělkyní, aby se spolu šly projít. Les svlažoval horké léto, sedly si tedy na mýtinu. Začaly klábosit o umění, aby bez újmy z mravenčivého jiskření ukojily očekávání, zatímco Maggie Thatcherová kojila svoje miminko. Kojička, která mohla od Margot Fletcherové čekat jen to, s čím sama začala, pohybovala ohleduplně nohou a hladila jí džínovými záplatami vyspravované lýtko Margot Fletcherové. Ta ji chytila za kotník a přitáhla si ji blíž. „Prdelka, která za sebou nechává takovou brzdnou dráhu, by měla být klasifikována jako prdel,“ tokala Margot Fletcherová. S ohledem na dítě se vzdaly lotosového sedu a vychladlé se líbaly. Oběma byly ku pomoci jejich bohaté heterácké zkušenosti. „He he,“ smálo se mimino na všechny čtyři tváře a s pomlaskáváním vyměnilo ňadro. „Těším se na nás,“ řekla Maggie Thatcherová a rozloučila se.

Potom dostala Margot Fletcherová písemnou pozvánku: „Můj muž je pár dní na vzdělávací literární dovolené, můžeš se ke mně nastěhovat.“

Žhavé ráno zabloudilo do pokoje a vypláchlo poslední kousky noci z očí objímajících se spáček. Zlatý prach poletoval v paprscích, které se lámaly v okenním skle, aniž by se zranily. U dobré snídaně vysvobodila Margot Fletcherová svoje naparování ze lži a přiznala, že je Maggie Thatcherová její první žena. „Proč si vymýšlíš?“ ptala se překvapeně Maggie Thatcherová a Margot Fletcherová využila příležitosti, aby se chlubila dál. „Vždycky o kousek předbíhám čas. Když jsem včera přesvědčivě mluvila o faktech, která neodpovídala pravdě, v krátké době je splním, takže se osvícencům málokdy podaří odhalit mě jako lhářku.“ „Ukážu ti svoji nejnovější sérii obrazů,“ zvala ji Maggie Thatcherová do svojí dílny. Na prvním listu seděly dvě ženy na krajkované pohovce. Jejich chladný odstup znázornilo letadlo, které mezi ně spadlo. Na další grafice seděly obě usmířené na baru u piva. Maggie Thatcherová, o ni očividně šlo, zaplatila padesátimarkovkou a nechala si vrátit zbytek. „Ráda bych tě přetrumfla stovkou, ale bylas rychlejší,“ dalo se číst z bubliny u úst Margot Fletcherové. Další kresba vystavovala křiklavě rudozelené číro Margot Fletcherové. Sloužilo jako zástěna pro Maggie Thatcherovou a její mimino, jejichž nahá těla se opírala o nahotu Margot Fletcherové. Poslední skica byla kopie toho, co se mezi nimi odehrálo poslední noc. Jenom to prošlé datum bylo divné. „Ty sis to představovala už před půl rokem?“ ptala se Margot Fletcherová a měla radost, že není jediná na světě, která myslí dopředu proti proudu času.

Margot Fletcherová Maggie Thatcherovou na pár hodin opustila a bloumala po čtvrti posledních Slovanů Berlína, dokud se její našlapaný životní zážitek nezklidnil jako umělý sníh v protřepané bavorské krajince, kterou najdete velkou jako pěst v obchodech se suvenýry. „Paličatí Lužičtí Srbové by se nikdy nenechali tak jednoduše zalít do umělé hmoty, aby se takovýmhle folklórem vlichotili Němcům,“ zadrnkala Margot Fletcherová na národní strunu a vrátila se domů k Maggie Thatcherové. Hnala se po schodech nahoru. Když Maggie Thatcherová zchvácené dívce otevřela dveře, měla jazyk na vestě. „Musím s tebou mluvit,“ řekla objímající ženě. Její silně horký dech zabarvil krk Maggie Thatcherové doruda. „Nebylo to už všechno?“ ptala se Margot Fletcherová. „Ne, samozřejmě, že ne. Přece to teprve začalo.“ Její strach se chvěl, jako by se po ochutnání nemohla nasytit. „Jak bude na náš vztah reagovat Freddy Krueger?“ ptala se Margot Fletcherová. Maggie Thatcherová zopakovala jeho zásadu, že bokovky by se měly zatloukat. Lovit v kalných vodách bolí stokrát míň než zatracená jistota, a podle toho se taky bude chovat. Margot Fletcherová měla opačný názor: „Bude lepší, když mu to řekneš. Ujisti ho, že mu tě nechci přebrat. Jestli mě vedle sebe nesnese, stáhnu se hned zpátky. Tvoje přátelství je pro mě moc cenné na to, abych ho opotřebovávala na úkor Freddyho Kruegera.“ „Můžu mu to říct, ale on bude jenom poslouchat, a stejně mi na to nic neřekne. Svoje opravdové pocity mi zatají, abych mu v hádce nemohla nic předhazovat,“ řekla zamyšleně.

Zatímco si Margot Fletcherová, vzdálená od Maggie Thatcherové, nic nenamlouvala, ta svému muži bez hnutí brvou přiznala, co se stalo. Na šest zakousnutí snědl kuřecí stehno, utřel si rty a prsty a – což by do něj neřekla – podrobně se vyptával. „Ale nic zvláštního,“ hrála Maggie Thatcherová na dvou klavírech. Freddy Krueger ji odvedl do ložnice. To, co odvrhl, mu zůstalo dobré, protože to kdosi jiný zvedl. (Řečeno slovy Oscara Wilda, který s touhle haldou chronologicky tříděných vět už nemá společného zhola nic.)

Maggie Thatcherová šťastně vyprávěla, že Freddy Krueger s ní zase každý den jde do postele, a Margot Fletcherová měla radost, že přispěla svojí troškou do mlýna. Ale Margot Fletcherová tak či onak není žádné měřítko, a tím méně takové, kterým by se dali měřit Lužičtí Srbové, ač byla sama Srbka. Má mezi nimi svobodu blázna, protože své etnické bratry a sestry dovedně fotograficky znázorňuje, takže konzervativní Srbové fotky rádi propůjčují německým galeriím, aby černé na bílém ukázali, jací mohou být sympatičtí, když je slušně oslovíte. To, co viděli Srbové jako pozitiv, viděl Freddy Krueger jenom jako negativ. Ani se nesnažil dostat ke zvětšeninám. Neschopnost přímo vyjádřit svoji žárlivost ho s Margot Fletcherovou svedla do diskuzí plných nenávisti, ve kterých zobecnil lužickosrbskou povahu a Margot Fletcherovou na svůj vzorec zredukoval. Nejvíce těmito atmosférickými poruchami trpěla Maggie Thatcherová. Margot Fletcherová s ní cítila a modlila se ke svému stvořiteli, aby jí ukázal cestu ven. Jako autorka jsem její stvořitel já, a tak jsem jí dala morfium interakční vize. Viděla se, jak prochází stěnou pracovny Freddyho Kruegera, a zamrzla v ní, když ho viděla, jak se snaží narvat do příliš úzkého brnění. Když byl Freddy Krueger oblečený, ostříhal všechny pocity, které přečnívaly. Civěl na tapetu, která na sebe vzala tvar ženského těla Margot Fletcherové. Ani se nehnula, aby ho nevylekala, neboť to, co pro ni byla vize, měl on za halucinaci. Poslední pocit se zarazil v jeho břišním výběžku, ztuhl a povstal, zatímco Freddy Krueger pořád ještě udiveně držel v ruce nůžky. Aby zabránila ireverzibilní škodě, stáhla se Margot Fletcherová zpátky a doma se probrala z transu.

S dobrými úmysly šla párek navštívit. Freddy Krueger nebyl doma. „Chtěla jsem tvého muže pozvat na kafe, abych si s ním promluvila,“ přiznala se Maggie Thatcherové. Ta zbledla, protože v tom viděla ohrožení svojí diskrétnosti. Mimino nasadilo a začalo brečet. Divoce se do Margot Fletcherové pustila: „Co od něj chceš?! Skončíme to spolu, bude to moc komplikované.“ Margot Fletcherová v klidu navrhla, ať tedy jde s nimi, až půjde s Freddym Kruegerem pít. „Víš toho o nás až dost. Nechci se vámi dvěma nechat obehrát.“ „O to nejde, chci si s ním rozumět, ne ho svádět,“ řekla Margot Fletcherová. Zčistajasna se mimino utišilo. Maggie Thatcherová dodala, že reagovala přehnaně. Naprosto bezdůvodně, protože věděla, jak příkře Freddy Krueger Margot Fletcherovou odmítal. „Můžeš to zkusit, ale on s tebou nepůjde.“ Margot Fletcherová nechtěla vířit vzduch a slíbila, že Freddyho Kruegera nebude přemlouvat. Dveře do bytu se zavřely zevnitř. Když Freddy Krueger vešel do kuchyně, naběhl si vstříc úsměvu Margot Fletcherové. Tentokrát to nebylo sarkastické. Zůstal, aby zjistil, jestli v tom nebylo ještě něco zlého. Když nemohl na nic přijít, pozval ji, aby zůstala na večeři. Střežili se tématu „Lužičtí Srbové“. To ji udrželo v přívětivém stavu. Margot Fletcherová pohladila mimino po hlavičce. Freddy Krueger stáhl sympatie nemluvněte na sebe a vzal ho na klín. Tenhle okamžik využila Maggie Thatcherová: „Margot přišla, aby tě pozvala na kafe.“ Usmívala se, protože odpovědí si byla jistá. „Proč ne?“ řekl klidně. Maggie Thatcherová zbledla tak, že bílou stěnu, před kterou stála, odsunula do stínu. „Není to nutné,“ koktal Freddy Krueger a uznale dodal: „Ty máš to dítě celý den. Teď se budu starat zase já. Jdi s ní na kafe ty.“ „Ne, jdi ty, tebe pozvala,“ intervenovala Maggie Thatcherová. „Trávení večera se mnou je nepovinné,“ řekla Margot Fletcherová-Laskavá a nuceně se s párkem rozloučila.

Několik dní poté navštívila Maggie Thatcherová Margot Fletcherovou v jejím bytě ležícím mimo lužickosrbskou čtvrť. Překročila převrácený botník, který vyzvracel boty (co asi jiného?), obešla rozmíchané špagety, ověřila si, jestli židle nelepí, a sedla si. Židle se nedala posunout, protože se lepila k podlaze. „Jak to tady bydlíš?“ Margot Fletcherová Maggie Thatcherovou udivovala, protože ta ještě žádný squat nikdy zevnitř neviděla. Pozdravovala ji od Freddyho Kruegera. „Žárlím. Ale myslím si, že bude pro všechny nejlepší, když si s Freddym Kruegerem budeš rozumět. Zítra tě zve na kafe. Snad s tebou bude mluvit volněji než se mnou a já zjistím, co mého nejdražšího tak bere. I když se nic nestane, budeš mi vyprávět.“ Margot Fletcherová si lehla na břicho a prosila Maggie Thatcherovou, jestli by jí nemohla ulevit od namožených zad. Masírovala ji apartníma rukama houskové teploty a Margot Fletcherová cítila, že dostala to, co si kdysi představovala pod ochranou mateřské sukně. „Jsem ráda, že jsme došly tak daleko. Už nejsou žádné hranice, takže se nemůžou ani žádné překročit. Víc už není zapotřebí.“ Margot Fletcherová se protahovala.

Freddy Krueger znal do kavárny zkratku. Cesta vedla třešňovým sadem. Šli mlčky vedle sebe a razítkovali svoje stopy do včerejšího sněhu květů. Freddy Krueger objednal dvakrát martini au blanc. Rozhovor se správně rozběhl teprve, když se vrhli na novoněmecké literáty, rozcupovali je na malé kousíčky a sekanou zapíjeli martinim. V žádném bodě spolu nebyli zajedno, ale každému byly sympatické znalosti toho druhého. Freddy Krueger je čerpal z knižních konzerv a Margot Fletcherová improvizovala, vyslovujíc volně svoje asociace, které ho vylákaly z ulity. Doprovázel ji domů. Zvedl se vítr a oblékl oba do třešňových květů. I stopy jejich cesty tam se zvedly a letěly po cestách, které už oba dál nesledovali. Margot Fletcherová se zastavila. „Můžu tě obejmout?“ zeptala se. Když ji tiskl k sobě, cítila v jeho náprsní kapse to, co si v její interakční vizi ostříhal jako výčnělek ze svého brnění. Pramínky mu přirostly k srdci. „Tvoje srdce má moji čírovou frizúru,“ škádlila ho.

Nazítří s ní šla stejnou cestou Maggie Thatcherová. Žádný vánek, žádné třešňové květy a jiná kavárna. Zasmušile mlčela. „Co je s tebou?“ ptala se Margot Fletcherová. „Freddy Krueger mi nic neřekl a ty o vašem včerejším setkání taky mlčíš,“ řekla. „Ptej se a já ti odpovím.“ Margot Fletcherová se usmívala. „To je vaše věc. Já se do toho nechci plést.“ „Masochistko,“ podezřívavě nato Margot Fletcherová. Po tomto přitěžujícím obvinění se Maggie Thatcherová vzmužila a hodila skrupule přes zábradlí svojí skromnosti.

Freddy Krueger odchytil Margot Fletcherovou před domovními dveřmi. Šacoval všechny kapsy u kabátu (toho chudáka spisovatele živí jeho žena) tak dlouho, až měli thajské restaurační jídlo dohromady. Když Margot Fletcherovou dovedl domů, odlákal jí z tváře dlouhý polibek. To ji vyvedlo z míry. V hlubokém spánku snila svůj cyklistický sen. Když Margot Fletcherová sní svůj cyklistický sen, tře se při jízdě o sedlo tak dlouho, dokud se orgasmem neprobudí. V tomhle snu jela s Freddym Kruegerem tandem. „Ve svém příštím snu si s tebou postavím trojkolo,“ zaklela a nová ataka spánku ji už cyklistiky ušetřila.

Maggie Thatcherová zaklepala u Margot Fletcherové a posadila se na její jedinou židli. V uších jí zněly depresivní tóny. „Od té doby, co Freddy Krueger ví, že už nejsme intimní, je to jako předtím.“ „Ty ho pronásleduješ se svojí poslušnou láskou a to je pruda,“ zatlačila ji Margot Fletcherová zpátky. „Jsem ve svojí lásce k němu bezmocná,“ řekla Maggie Thatcherová. „Nemáš žádné sebevědomí. Všechno, co říká, po něm pilně slepičíš. To si může rovnou povídat sám se sebou, to mi věř,“ křenila se Kohoutová-Fletcherová. Poté, co se Maggie Thatcherová zalila poloprázdnou flaškou whisky, přilehla na hrudní kost Margot Fletcherové. „Chtěla bych si s tebou hrát,“ šeptala. Spící pocity Margot Fletcherové se probraly. „Musí ti stačit, že tě držím v náručí,“ odvrátila nesmysl.

Freddy Krueger měl narozeniny. Maggie Thatcherová a Margot Fletcherová kupovaly dárky. „Překvápko!“ plesaly obě a otevřely ledničku. Maggie Thatcherová vzala dort s máslovým krémem a Margot Fletcherová pleťový krém. „Vyber si. Můžeš se rozhodnout, kterým chceš dostat do obličeje, krémovým dortem od Maggie, nebo mým krémem,“ řekla Margot Fletcherová, až v Maggie Thatcherové hrklo. Manželský párek se domluvil. Maggie Thatcherová nabídla Freddymu Kruegerovi cestu do divokého kolumbijského pralesa, aby nechala rašit zbývající výhonky lásky. Freddy Krueger se těšil na putování. Obstaral letenky a zaskočil na malý exkurz k Margot Fletcherové, aby se s ní před zahraničním trmácením ještě jednou domluvil. Margot Fletcherové přišlo vhod, že se její problém vyřeší sám od sebe. Několikaměsíční odstávka by ji ochladila. Měla dobré zkušenosti s časem ranhojičem. Ale běda, jestliže čas kvapí. Skul nejasné pocity Margot Fletcherové a Freddyho Kruegera a svedl je k rychlovce, která Freddymu Kruegerovi potvrdila mužnost a Margot Fletcherovou zanechala se špatným svědomím. A tak Margot Fletcherová zmeškala rande a oba druhý den navštívila, aby je doprovodila na letiště.

Kdyby se příběh nezačal předpříběhem, jako autorka bych pod kondenzační čarou Columbian Airline všechno sečetla a podtrhla. Ale je tu ještě něco k vycentrování. Jsem dobrá pozorovatelka a férová autorka. A tak jsem informovala pozůstalou Margot Fletcherovou a ukázala jí ten úryvek. Dovolila mi, abych ho jejím jménem pseudo- nebo anonymizovala, poněvadž téhle čerokézské městské indiánce je úplně jedno, kdo na veřejnosti si bude její jméno brát do huby. Jela jsem za Maggie Thatcherovou a Freddym Kruegerem do pralesa. Dštili síru, když viděli svoje zrentgenované charaktery otištěné na novinovém papíře. „Kdo to psal?“ ptali se. „Margot Fletcherová,“ odpověděla jsem a dodala, že je to jenom pseudonym. Za chvilku nabrali tvrdé rysy anglické političky Margaret Thatcherové a dětské noční můry Freddyho Kruegera. „TY jsi Margot Fletcherová!“ Dali se do mě a já běžela jako o život dolů k řece. Tam jsem naskočila na desky svojí povídky. Svezly mě a já se nepozorovaně zachránila na pobřeží a ukryla ve městech. Maggie Thatcherová a Freddy Krueger rovněž přerušili svoje putování. Jejich vztah se rozplynul a každý šel svojí cestou. Osvobozená od Freddyho Kruegera rozvíjela Maggie Thatcherová svoje sebevědomí v ženském spolku zavrhujícím muže, šla do anglické politiky a se železnou vůlí se vypracovávala nahoru. Doufala, že přes tajnoslužební styky nezostří ještě víc svoje pošramocené jméno znemožněním nemilé literatury. Freddy Krueger, který teď pod sebou nikoho neměl, se vyučil v černé magii, nechal si narůst nehty ostré jako břitva a udělal kariéru v hororech, aby mohl nočními můrami drásat svědomí Margot Fletcherové. Dokud ji nenajde, bude se odreagovávat na druhých. Nepodceňujte Maggie Thatcherovou ani Freddyho Kruegera. Jako normální lidi si škodili jen mezi sebou, jako kariéristi jdou ovšem přes mrtvoly.

přeložil Radek Čermák


Kerstin Młynkec (* 1958) žije v Berlíně, stranou domácího lužickosrbského společenství, a její texty z lužickosrbských literárních proudů osobitě vybočují. Románem Drachentochter (Dračí dcera, 2004) se prosadila na německém trhu, v lužické srbštině jí prozatím vyšly pouze čtyři povídky (v překladech Dorothey Šołćiny). Doprovodné fotografie jsou rovněž od Kerstin Młynkec.


Jaroslav Kovanda | p. s.

Je lužickosrbská literatura „malá“? A může být „velká“, hlásí-li se k lužickosrbské menšině bratru 60 000 lidí a území Horní a Dolní Lužice přejedete bratru za dvě a půl hodiny? Ale co dělá velkou literaturu velkou, když třeba spolehneme i na to otřelé „nepřátel se nelekejme, na množství nehleďme“? Každopádně skoro vše, co jsem doposud od Lužičanů četl, mluvilo ke mně spíš tónem emancipačním až obrozeneckým. Pokoušel jsem se tedy z té záplavy, kterou mně lužickosrbský „ambasador“ Milan Hrabal poslal, vybrat texty nejsamozřejmější… I když, pochopitelně, vzpomínky vojáků a žen z 2. světové války žádná literatura nejsou. To tak ještě!

V tomto „Lužickosrbském bloku“ Herberku No 3 vítáme Čecha Milana Hrabala a lužickosrbskou autorku Kerstin Młynkec, v příštích číslech představíme několik dalších básníků.


Pavel Šuráň


· · ·

rybenka Lepisma malá a krásná


žije v koupelně už deset let


hážu jí svačiny ze školy každý den


je velká a tlustá nemůže rychle utíkat


mám z ní strach a mám ji rád


vložím své sperma na hedvábném vlákně do země

· · ·

květen 1998 mám alergii všechno kvete


chytám počtvrté na nevšovském potoce poprvé


počtvrté nahazuju do tůně navečer naposled


poprvé chytím pstruha


osmadvacítka ji zabiju a vykuchám


jsme od krve


jsem nevinný a šťastný

· · ·

skalní průrva a v ní trochu vody


a v ní stojím


přemýšlel jsem chvíli a nemůžu se pohnout

· · ·

stojíme zpříma vedle sebe


máme tváře výrazné a pěkné


úzké kalhoty a šaty a kapsy plné


pod zemí jsme tajemně spojeni viditelným drátkem


a to nám dělá ze všeho nejlíp


když se divoce houpeme drátek plachtí vzduchem a plaší ptáky a smějeme se

· · ·

muž jede na loďce


voda teče po louce a všude


pěkně prší a trochu svítí slunce


nikdo se nesměje jedu pořád dál


a krátkovlasá holka sedí na stromě


a usmívá se mile


ale stejně ji nesveze


stejně nechce dneska svézt

· · ·

žena je mrtvá a leží


máry u ní a muž sedí


bílá nebo bezbarvá a chladná a on černý a propadlý


a sedí a nedívá se na ni


a květiny mrznou nebo uvadají


a sedí než zapomene proč


a jde pryč


neví kam a neví nic


prostor pro představivost


ale nemá chuť

· · ·

sklenice na motýly je plná motýly


drť zářícího prachu


chlapec je tam háže a zavírá oči jak každý umírá


stud a strach tyrana sirotka síťovkáře


jeho kamarádka holčička


barevné šupinky


natírá na víčka


nevinná a krásná

· · ·

poručík jde k mladé ženě se třese


strhne jí šaty a mračí se a vzdychat chce


rychle dýchá dívka je křečovitá


voják nesrozumitelně mluví a neopětovaný milovník dívky ho zapíchne


a dívka je křečovitá a němá


neopětovaného milovníka nechce a mu zachránci nepoděkuje


kluk uteče nezapomene a dívka nezapomene

· · ·

jde na obvyklou procházku tvaru jak tiskacího C ve středověké iniciále


jak převrácené pokroucené D


jde krásně melancholicky až opile


živě v přírodě jak mravenec Pavel


a snad je trochu mokro a šest hodin navečer najaro


obyčejné si snahou o dětské oči zneobyčejňuje


třeba se něčím sjede onanuje na stromě na posedě dívá se z rozhledů


vždycky sní


přesně v půli cesty nikdy nepotká Annu ale..


je přesladká, deco, milují se, musí ji potkat v lese a zatím neexistuje


a nic jiného se taky nestane


přijde domů rychle do schodů trošku lepší (je pokrytec)


a tak se to zatím opakuje


obvykle o obyčejně


je to pěkné a není to nuda

· · ·

pusa její česnekový pel


červené tváře horké pusy


tělo těžké bezbarvé ochrnulé polotělo


polousínáš


než tě s menší láskou pomilovat s větší ti přinést květiny

· · ·

sedmiletý kluk krásný


spadne mu pěnový míček červený


(a nabaluje šestiletou Janu)


šáhne až hluboko dovnitř


a dvě fáze elektrického proudu velký černý pes


třepe jím


prst, kost, „já nechci umřít!“


–


v Luhačovicích skáču na nafukovacím hradu


a hrozně se stydím i na kolonádě. p

· · ·

použije na něco nějaký přístroj


a dá jí nepraktický dárek velmi pěkný


je roztěkaný a hloupý


ale perfektně stojí když ona u něj perfektně klečí


až do konce


a až do konce mají prázdné oči mrtvé ryby


všechno ostatní je velmi trapné


a někdy pak pospíchám na vlak


Pavel Šuráň (* 1987) ze Slavičína žije v Olomouci jako začínající filosof iracionalismu a vědy a pomocný dělník velmi systematický; pěstuje rybičky a plevel, píše o lásce, pije v Ponorce; vymýšlí fikční svět na nefunkčních kvantových základech (jsem pokrytec); opravuje si kolo ve sklepě, bude moc pěkné, až ho spraví v opravně.


Miky Marusjak


PO UNDERGROUNDOVéM VEčíRKU

Klubové pódium

pivo a rum

na reprobednách prach

Tóny písní

slova básní

vsáklé ve stěnách

písní kdy mráz běhá po zádech

básní že tají se zas dech

Opět na cestách

jak dva potulní kejklíři

Venku nevlídně

odjíždíš do Vídně

a Magor do Vydří


VíTáNí JARA

Ledové záplaty

po Moravě plují líně

Svetry a kabáty

odkládáme do skříně

V parku vykvetla hejna sněženek

Na nebi skřivan zpívá

o pestrosti vzorů dívčích halenek

Blaženě medituji u piva

o odvážné délce sukének

party holek

co vedle srkají čaj horký

a rum jako lék

Jaro vítej do Ponorky!


CESTOU DOMů

Potácím se nad ránem

cestou děvek a toulavých psů

Po fernetovém utkání – prohraném

močím do narcisů


ZMEšKANý VLAK

Opuštěný perón v pozdním večeru

s nabídkou tvrdých lavic ke spaní

Automat vyplivne kávovou srágoru

pro zahřátí duše i dlaní

Kosa že od úst stoupá pára

Než zahouká vlak ranní

zbývá pět hodin a poslední dvě cigára


RYCHLíK R 21.03. JARNí KURýR

V sešlapaných botách sentimentu

rázujeme po zaplivaném perónu

Odhazujeme nervózně

nedopalky netečnosti

Místo rosy na kolejích

lesknou se jen olejové skvrny

na štěrku mezi pražci

Holubice z archy Noemovy

usedá na drát troleje

Prázdný plastový kelímek naděje

rozverně tančí

na odpadkovém koši

Krunýř samoty

nastavuje uši

a šifruje chrapot

staničního rozhlasu

Tolik očekávání

tolik iluzí a přání

tolik smutku a loučení

tolik naivních dojáků

jak z televizních seriálů

tolik semaforů v špalíru u trati

jak křížů podél cest

Lotr po levici sakruje

Zase má zpoždění!

Prázdné naklonované tváře

jak z karnevalové merendy

se rozjasní úsměvem

Opojný okamžik

Dunění ticha

Kola rychlíku

hrají zpaměti

bez partitury

fanfáry návratů

Objímavá setkání

Na semaforu zelená

V krku

škrábou nevyřčená slova

Trýznivé mlčení

filtrované přes špinavý kapesník

Co zbylo bolí

Záclonky

jak cáry potrhaných snů

vlají z okna posledního vagónu

Vzduch sladce voní

dálkou a jarem

Po nástupišti

vítr honí

promaštěné papíry

od cestovních řízků

a švorcová urozenost

si strká s noblesou

do klopy pampelišku


POLEDNE

V letním žáru

přikovaný vítr

k chladu studny

Ve zvoncích

hladina nektaru

podobna zrcadlu

A stíny se chvějí

snad strachem

z minut prodloužení


STRUčNá ZPRáVA O STAVU UNDERGROUNDU NA MORAVě

Když v Olomouci na hlavním nádraží

vystoupil z vlaku básník

Ivan Martin Jirous

dav posunovačů průvodčích výpravčích

a taky korpulentní hanačky v krojích

z reklamy na Hanáckou kyselku

na něj pokřikoval

Mistře dáte nám autogram?

Mistře podepíšete se nám?

Prosím pane Josef

Prosím pane Fousek


NA BřEHU MORAVY

Bosé slunce

kráčí po hladině

Vlnky

ho svými doteky

šimrají na chodidlech

Stíny lechtaných nohou

hlučně prchají

v nástrahách okamžiku

Rybí světy

rybí města

rybí katedrály

mlčí u dna

V barevných spirálách času

lesknou se šupiny zapomnění

křičí němota jiker

moudrost věků

drhne o ploutve

Skrze potrhaná oka

zpuchřelých sítí

propadají zbytky svědomí

spolu s kvádry lhostejnosti

Na tenkých vlascích

zmítají se na háčcích

myšlenky odcizení

Odnaučili jsme se snění

se srdcem na dlani

obehnaným ostnatým drátem

naříkáme zmateni

nad malostí našich akvárií

Nerozumíme rybímu znamení

Rány zasypané solí

hnisají a bolí

Po hladině

pluje líně

prezervativ a petka od coly

někdy i mrtvoly


Miroslav „Miky“ Marusjak (nar. 1960 v Olomouci) vystudoval stavební průmyslovku, ale po absolutoriu odešel ze vzdoru vůči tehdejšímu režimu do lesů jako dřevorubec. Je milovníkem přírody, trampingu, rybaření a houbaření. Později se mu na více než čtvrt století stává druhým domovem železnice, v současnosti pracuje na olomouckém nádraží jako signalista. V roce 2009 vydal sbírku básní Jenom jako a v r. 2012 Dunění ticha, svojí tvorbou je zastoupen také v česko-americkém almanachu Prchavé domovy / Fleeting Homes (UP Olomouc, 2010) a je zakladatelem hudebního uskupení Poetic Band. V Olomouci pořádal Alternative fest a působí jako dramaturg festivalu poezie Ostrovy bez hranic.


Petr Pustoryj


CESTA NA SEVEROZáPAD


„Co je to za blbec…, nějakej Hendrych,“ slyší z dálky.

„Mhmmm…“

Sundal brýle a promnul si víčka. Matka, způsobně usazená v drážní zeleni, přežvykuje chleba s řízkem. Naklonil se k Reflexu na jejím klíně.

„To je takovej kulér, maminko, to bude nějakej čtenář. Lidi mají potřebu furt něco komentovat. Kdejakou blbost. Né něco sdělovat, spíš někoho druhýho mistrovat.“

Zkontroloval Martu naproti u okna. Čte Tolkiena a poslouchá saundtrek Pána prstenů z diskmena. Zaujatá.

Chvíli bloudí očima po okolní krajině. Zvolna se mění, nezáživná, okýnko po okýnku. Polabí. Hledá okamžiky. Těžké temné mraky jsou nehybné.

„Makovský, Makovský…, to byl sochař, né?“

„Ano, maminko, Vincenc, přesně tak.“

„Vidíš, přece nejsu blbá, něco si pamatuju, jak v tom milionářovi. Až se tam přihlásím, koupím ti ten foťák. Nebo nechceš to vzít za mě? Snad v té palici přece cosi máš, krom volovin!“

„No tak, hele, před národem se znemožni sama, ano?!

Za oknem prší. Leje. Opět přimhouřil oči, nechává se ukolébat kapkama a rytmem pražců. Než v Pardubicích přesedali, seděla na Martině místě naproti holka, bruneta, typ, co se mu líbí. Občas na ni nenápadně koukl, předstíraje úpravu zrcadlovek založených na čele, nebo jiný laxní pohyb, a dělalo mu dobře, když sem tam ucítil pohled její. Asi třikrát se za těch sto kiláků očima střetli a vsadil by se, že tam byl šibalský záblesk, jako že vím, co ty… Inu víme. Komické. V Pardubicích se už na schodech do podchodu ohlédl, jestli se podívá z okna. Podívala? Za odrazem prázdného peronu se mihl stín.

Něco ho šimrá na dolním rtu.

„Do pusy!“ velí matka a strká mu půlku meruňky.

„Ále mami, nemusíš mě krmit jak veverku.“

„Ať si nezamatláš ruce, přece, jsou měkký.“

Marta vypnula diskmena a posměšně se ščuří. Dokonale se probral, slunko ho znovu nutí do brýlí. Z matčiny ruky slupnuli ještě pár vypeckovaných okrájených půlek.

„No, vidíš, vždycky přídete k hotovýmu.“

„To je přece náš úděl, přijít k hotovýmu, mami. Úděl té mladé generace, oddřít to vždycky musejí staří. Všechny to čeká…,“ mrkne na Martičku, ale ta už zase uhání Středozemí.

Neteřinka je v lolitím věku, začíná se formovat, fyzicky taky, pochopitelně. Po prázdninách na gympl, se sborem projela kus Evropy…, staré, i jeho, má patřičně na háku, jestli to jde takhle říct. Nonšalantní lvíče s budoucností.

Vlak se šine krokem mezi poli, rozpálený, že nestačí větrat. Dokodrcá se do stanice, brzdy ani nezapiští. Vagon s nimi jak v posledním tažení škubne. Stojí.

„Stará Paka,“ hihňá se Marta.

„Paka stará!“ chechtá se taky.

„Co to?“ ptá se matka.

„Ále, jen si tak hrajem,“ odpovídá. „Stará Paka.“

„Aha,“ praví matka, „to su já, starý pako, haha,“ a cpe mu do úst chleba s řízkem.

Marta se dusí meruňkou a smíchem.

„Ale mami, copak nevidíš, že tu něco mám? Zasviníš mi to! Teď nechcu!“

„A co to tam píšeš?“

„To nejde říct.“

„Áha, nějaký zážitky… nebo teda něco o něčem!“

„Jo, maminko, něco o něčem.“

Vedle, na odstavné koleji zarostlé lebedou, v poledním slunci ostře razí žlutá, oprýskaná a na břiše už dost zrezavělá lokomotiva, futuristický design z půlky šedesátých, se třemi světlomety na čele. Odložil papír, má na co koukat. Vrak mu bůhvíjakou asociací připadl jako doslouživší hipícký autobus z éry Haight Ashbury – asi čeká na šroťák, ale nejprve ještě musel dostat naposled do těla. Bez dvířek a oken dává nahlédnout do zčernalých útrob kabiny. Přes celý boční plech má sytě rudou ozdobu – rozmáchlý sprejový nápis Aurora, vlnící se nad došeda sežehlými stonky vzrostlé trávy. Pitoreskní kombinace formy a obsahu. Snad to měl tvůrce na mysli.

Ve Staré Pace stojí už nejmíň čtvrt hodiny. Vzduch v kupé stojí taky. Otravné vedro. Vždyť se tam docela těší, třeba na Hrubé Skále byl poprvé, podle fotek, před takřka pětatřiceti lety, ještě s otcem. Pak ještě párkrát, ale po pubertě Turnov a příbuzné míjel…

I strýc Hansi se jistě těší, slíbil přijít na nádraží, aby prý to nemuseli po takové době hledat. Téměř hluchý, poloslepý, po mrtvičce, s cukrovkou, o holi. V osmdesáti asi poslední možnost se s nimi potkat. Ale bratranec? Pepi? Ten těžko…, pod pantoflem, ta jeho mu to asi zatrhne. Je na prachy, s tchánem se příliš nestýká. Leda když přijedou ukázat fotky z dovolené v Tunisu, trochu mu poklidit a pumpnout ho na dostavbu hnízdečka v Sedmihorkách…, byt je stejně přepsaný na ně, Jana už se prý nemůže dočkat…

Fuj! Ani představou… Ale to všechno jim stačil strýc napsat. Velkými kostrbatými písmeny. Dopředu, radši.

Hrubá Skála, Malá Skála, Trosky… Vyšlápnou na stará místa, jak jinak. Jen s Martou. Ta to tu nezná. Strýc s matkou asi jen u kafe, vavřince a tyčinek zavzpomínají, jak se sem, do Českého ráje, sjížděli – rodiny, děti. Hlavně na ty, kteří už tu nejsou.

Zdali na háčkované dečce krášlící stůl čeká pokojový teploměr Ještěd? Jestlipak v broušených vázách ještě kvetou plastové gerbery a růže, které strejda Hansi kdysi vozil z montáží v Polsku a NDR své ženě Magdě a zásobil tím hitem i bratry a sestry rozptýlené do všech koutů Čech a Moravy? Dokonce i rodiče – babičku a dědu, za nimiž se též jezdilo takřka každé léto na periferii ponuré zaprášené Karviné, do dřevěné dělnické kolonie mezi dýmajícími haldami, na které tehdá s bratranci a sestřenicemi pod přísným zákazem nesměli, ale přesto s gustem lezli, a nevábnou stokou, v níž se kupodivu daly zahlédnout ondatry.

Těšili se vždy na společně prožitý týden, ať v Českém ráji, nebo častěji ve Slezsku. K moři to nešlo, rodiče, normální smrtelníci, bez peněz, známostí a devízáku neměli šanci, ale do Karviné a hlavně na Těrlicko za strýcem Willim a jeho dětmi jo, to jo. Výjimkou byl Pepi. Odjakživa nemluvný, navíc nos navrch z Baltu, moc se nebavil. Jestli bylo o čem. O tuzexových hadrech? Strýc si vykupoval svou nepřítomnost u rodiny – Pepi vyrůstal za ženskými sukněmi, s matkou, babičkou a sousedkama, až do svých stopětadevadesáti centimetrů. Až do svatby. Svému otci se přestával podobat.

Strýce Hansiho měl rád. Byl podobně přímý a velkorysý jako otec, ostatně byli si ze sourozenců nejblíž, a jeho vyprávění z cest tehdá znělo tak senzačně. Nejdál byl v Egyptu a v Lybii, a to už byla nějaká exotika! Jednou mu dokonce nechal vybrousit nenápadně vypadající šutr, který našli na Kozákově. Dnes ten malachit veze s sebou. Vzpomněl si na něj při poslední návštěvě u matky – leta stál na sektorce v obýváku, hned vedle otcova fotoportrétu – a pojal trochu profláklý konceptualistický nápad vrátit ho zpět. Smrdí to navíc na hony sentimentem a stejně se trefí s přesností asi tak plus mínus pět kilometrů, ale už se té myšlenky nezbavil.

Pohladil kámen v kapse. Studená, hebká, vyleštěná ploška, ostrá hrana, krabatý hřbet. Tak na co se čeká? Na vzpomínky?…

Na karvinskou babičku s takřka nevidoucíma pomněnkovýma očima potaženýma zákalem; hmatala po jeho hlavě, aby mu vtiskla na čelo polibek, ale jejímu chodż do mnie, kochany, daš sobie herbatke i herbatniki? ve šlonštině nerozuměl. Na děda, opraváře kol a hodin, bigotního katolíka, který jí prý z života udělal peklo. A který taky vydědil tátu… Údajně kvůli tomu, že si po válce kvůli úřadům počeštil jméno, ve skutečnosti spíše proto, že si jako jediný dovolil mu oponovat a svou matku hájil… Ani by se nedivil. Pedantický stařec snad nikdy nedal najevo nějaký cit, i on se ho docela bál… Vlastně nejvíc vzpomíná na jeho hodiny – v dílně měl po poncích a šuplících strojky, bezpočet budíků, kapesní hodinky s rytinami zdobenými plášti, ve světnici na almarách stolní i sloupové hodiny, stěny ověsil velikými pendlovkami. Kam se podíváš, hodiny. Když o poledni a hlavně na půlnoc všechny odbíjely, bylo to nepopsatelně zvláštní a krásné. A trochu děsivé – ztracen v obrovských duchnách staré postele pak ne a ne usnout.

Tak tuhle unikátní sbírku sourozenci – včetně Hansiho – po dědově pohřbu rozprodali. Z nich ale tety Frída, Gerti a Líza a strýc Günter už také umřeli. Žijí pouze nejmladší Willi a nejstarší Hansi.

A Adolf, jeho otec? Ve dvaačtyřicátém ho v Těšíně sebrali Němci a musel, ještě neplnoletý, na frontu. Ve Francii přeběhl ke Spojencům a prodělal výcvik v Anglii. Zubaté na západní frontě unikal, válku přestál „jen“ se šrámy psychickými. K těm infarktům ho dohnali o tři desetiletí později normalizační komunisti. Ti, kterým do srpna osmašedesátého věřil. Uštvali ho obviněním z údajné sabotáže ve fabrice. Otec. Ve vzpomínce je velký, laskavý i přísný, spravedlivý jako Bůh. Requiscat in Pace.

Zpátky v Pace, škublo mu koutkama. Kampak s tou latinou?

Jako kluk často tajně z šuplete skříňky pod televizí vytáhl relikvie, jak tomu říkal – krabičku, jejímž obsahem byly odznaky a výložky z válečné uniformy, dokonce jedno vyznamenání. Tehdy ještě nevěděl, že otci po návratu v pětačtyřicátém načas vypadaly z těch hrůz, o nichž nikdy nepromluvil, všechny vlasy. Ani to, že byl pak paradoxně povolán, aby dosloužil vojnu v poválečné československé armádě. Že narukoval na Hanou, do Přáslavic – a díky tomu je tady on. Neboť tam se táta na tancovačce seznámil s mámou. Nic z toho netušil, zajímaly ho jen relikvie, a potom nejvíc obálka s fotkama. Mezi nimi pár ateliérových podobenek docela půvabných slečen, prý Francouzek, a tak ho fascinovala představa, že by se mohl narodit někde úplně jinde – a taky jindy, že už vlastně mohl být dospělý – Francouz! Dnes se tím baví a matku škádlívá. Dnes už může…, ale co s tím včera? Dávno z ní měl vytáhnout, co ještě neřekla.

Kdoví, jak by to chodilo, kdyby tu táta byl. Připomněl si zarážející fakt, že jej nikdy netrestal fyzicky. Jakmile byl rozčílený, odbyl to verbálně, exekutiva byla na mamince. Až dnes si to dává do souvislostí.

Při každé návštěvě ve starém bytě v Marientálu hraje s otcem stejnou hru: Jeho oči ho z fotky upřeně sledují, ať stojí kdekoli. Není vyhnutí, jak před nějakým portrétem šlechtického předka na zámku, vždycky se k němu obrátí a podívá se do nich. Někdy se smějí, někdy mračí, někdy ptají. A to by věru váhal s barvou ven… Taky se ptá on a sugeruje si odpověď. To posledně, když si přečetl strýcův dopis, ho napadlo, co by asi dnes říkal o dědovi, který ho smrtí o pár měsíců předběhl, co by měl k sourozencům, ke své ženě, která mu zůstala věrná…

Jsme jedné krve ty i já, řekl Mauglí…, vytanulo mu. S příbuznými ob koleno, s přáteli z dětství, se pak ještě potkávali na jejich svatbách. V posledním desetiletí už jen na pohřbech rodičů. Sjedou se z celé republiky, aby si pokondolovali a zírali na sebe přes ubrus smuteční tabule nevěda, co si říct. Dávné dětské hry v nepaměti.

Loni mu došel zčistajasna od Žandy mejl s pozvánkou na sraz sestřenic a bratranců. Byl opravdu překvapen. Do Karviné dorazili – krom Pepiho – i s drahými polovičkami a dva propršené dny vypíjeli domácí bary u ní a u Terky. On přijel sám. Zhlédl stovky špatných fotografií, nádavkem sáhodlouhé nudné video z placaté Floridy, kde Žanda s manželem půl roku vegetovali u syna, vyslechl co kdo, proč a za kolik. Zoufale si nepamatoval, kdo patří ke komu, čí je který potomek znuděně zevlující bytem. A když se vyzván, aby taky dal něco k lepšímu z rodinného života, posilněn napoleonem, vytasil s černobílýma fotkama porodu své dcery, zrozpačitěli. Příliš naturalistické… Od té chvíle byl za exota, ačkoli se snažil. Smažil. Sám sebou se stával až střízlivějící ve zpátečním vlaku.

Jako děti se bez času obešli. Stačily hodiny, vteřiny, maximálně dny. Návrat se však nepovoluje. Nyní, banálně řečeno, je to nepřítel. Příliš uhání a příšerně se vleče.

Jako teď. Tady. Rozhlédl se po kupé. V Pace přistoupili mladí manželé. Ukládajíce tašky překotně a otravně šveholili, teď už je vedro nutí jen tupě civět. Ticho a pot. Dvojice much zlézá štít ubrousku od svačiny. Matka s očima za brýlemi pootevřenýma jako králík uchrápla, časopis se válí po podlaze, otevřený na nedoluštěné křížovce. Nerad se pro něj sehnul a položil ho zlehka, aby ji zbytečně neprobral, zpět na její klín. Marta si všimla, založila prstem stránku, sundala nesrozumitelně šeplající sluchátka a spiklenecky mrkla. Oplatil jí a mlčky pokynul za dvojí špinavé sklo staženého okna, ale jen nechápavě zakroutila hlavou a pokrčila rameny. To není ani Středozem, ani Mordor. Co dělat, Frodo Pytlíku? Výhled z tisíců marných. A on kouká, jako by to mělo nějaký smysl. Za vykuchaným trupem s „anarchistickým“ klikyhákem olšový hájek, řídký větrolam topolů a pole pšenice. Nad zlatým obzorem vybílené nebe, vysoko racci, křičí, letí jako stroje. Na severozápad, jako oni.

Konečně. Motor zahrčel, flétna výpravčího, jedou. Odstrčil natažené nohy, vstal a inkasoval hříběcí kopanec – a hned ho vrátil. Vyklání se z okna. Do tváře ho uhodil horký smrad spálené nafty. Stříbrné lajny se tam vpředu, kam nevidět, sbíhají, a konečně luft, přes hrncování výhybek dál, dál do krajiny, která opět spořádaně běží zpět. Ohlédl se včas, v rozpáleném vzduchu, tetelícím se nad kolejištěm packého nádraží, se zaleskly tři báječné slepé oči na zádi Aurory.


Zdeněk Volf


· · ·

Díváš se do roští, jež nehoří,

v neděli po Kristu Králi,

kdy nelze rozdělávat oheň —

i pálit právě oschlé ořechové listí,

jak ti, kdo nemají v sobě oheň, hoří z něho…


ŽIVÝ BETLÉM

23.–31. 11. 2011

Minuta ticha — mezi rozmrazením spermií býka

a připuštěním jalovičky — za Havla. Bác, slyší žena,

dcery u oběda: v hale spadly hodiny. „I kdopak

mne to zase ruší,“ pakuji Marii s Josefem v roli

rabína. Píšu-li, ani to nemusím hrát, bráním se u ohně

nad svařákem. K půlnoci… na shozených šatech

tančíme jako na kostech. I pod sněhem, prozrazeni

světlicemi, vytrháme proti sobě plevel.


POPEL

Rozmrzlo. A zase šlo rýt. Převracet v sobě,

proč nenaučil dcery modlit se, pouze modlitbám

— vprostřed údolí, poblíž tahu na Prahu,

kde jako v mušli zaposlouchává se do kamionů,

propadaje roštem veršů Roberta Frosta

ze Starce v zimní noci: „Byl světlem

jedině sám pro sebe, co šlo mu hlavou,

věděl jen on sám,“ pokaždé v lednu,

jak od Garyho Snydera: „nic neotřese tou

čistou oddaností,“ vždy zjara na polenech

pod ořechem než začne zahánět slepice

a modlitbu prožívat jako prohořívání.


BEZ ROZDÍLU VAH II

L. Laštůvkovi

S hlavou u tvého obrazu Ukřižovaný,

s nohama k litografii Propadání

teď spávám. Trenér z juda mi zemřel.

Újezdský hřbitov je jen malá váha

vůči prostějovskému… učil nás

neprohrávat na zemi. I proto lnu

k Mistru, který vše rozhodl z hrobu.


LINK

Po opuštění těla

, na cestě

k bariéře, bráně… řece?

— před setkáním s bílou bytostí

prozřel v tunelu

pražského metra.


KEŠKY

ze soboty

Jednu zaměřili i u nás… poblíž

viaduktu. Spadl bych v očích vnuka,

kdybych si nespálil lýtka o kůru

kanadského topolu. Zeť je pak

ukládal do notebooku, než jsem ho uspal

Skácelem. Poslouchali jsme ještě

při merlotu přicházet přes verandu

déšť. Než na flash… raději

to stahuji pro vás na verš.


SVATEBNÍ ŘEČ

Martinovi a Dominice

Šaty nevěst jsou přešity z padáků, skrývaných otci

po dopadu. I o svatebním slibu snad nejvíc kdy řekl

generál Pernický, shozený do protektorátu: „K čemu se

jako parašutista zavážete, musíte plnit tisíce kilometrů

od velitelství. Dals slib, a podobně jako se poprvé odvážíš

skočit padákem, všemožně se musíš snažit úkol splnit.“

Jen místa dopadu se v manželství pořád mění.

FILM

Převypravuje mi Příběh Alvina Straighta,

přes Iowu… drkotajícího na malotraktoru

před smrtí pohovořit s bratrem.

Mému bratru se narodil nevlastní syn

— dávno jsme nevyšli na Hostýn,

neusínali ve sněhu, nepromluvili přes oheň.

Straight byl za války v Evropě snajprem

— na vše, co hnulo se, pálil; žel mlázím

plížil se zpět jejich chlapec-průzkumník.

Co lze mít švagrové za zlé, zvlášť v kapli,

kde se oddali bratrem… než zdáli

dívat se na její záda ohnutá nad kočárkem.


KLÍČ

Snad pro to zábradlí ve výšce vršků

ovocných stromů připadá si

teprve druhý kluk mé třetí dcery

jako na lodi. Končí na financích,

vyznáváme se z kupování na slevy,

z připojování se k připojištění,

přemítaje nad burčákem z Blučiny

zda nevyhlásit tržní neposlušnost —

Soused věší spodní prádlo, v noci

si došel pro klíč, když jsem ho seřval:

řve rádio! Pro něho… pouze klíč

od domu zanechaný u nás po smrti

matky, pro mne… od nebeského?


USEDÁ

Zády k jízdě, aby déle viděl, odkud se

vrací domů. Vždy vlevo, kvůli keři

v kolejišti před Bystřicí a růženci

hřbitova pod Hostýnem s tajemstvím hrobu

z matčiny strany… Před druhou volbou

prezidenta, po snu, v němž se brali parkem

Kinských, v rukou tyče k prorážení,

když za dráty rozeznal uniformy Wehrmachtu,

probudil se. Pozůstatek četby z knihovny otce?

Po příchodu v sekretáři kontroluje: Morava

v boji proti fašismu II, Za Volhou není země,

Partyzáni v Československu 1941–1945.

Jedí sami. Otec ozřejmuje pátrání po bratranci,

interbrigadistovi ve Španělsku: dokumentujeme

jen průstřel břicha v Pražském povstání

— přišlo v týdnu z armádního muzea.

Mezi štamprlemi stržen pozoruje, jak strouhá

pro maminku jablíčko, jak ji v hospicu

pak krmí i promazává pod pažemi…

Od návštěvy k mostu jako vždy mlčí,

nahnuti vedle sebe nad řekou.

Bečva nemá srdce, teče z něho.


Zdeněk Volf. Narodil se roku 1957 ve Valašském Meziříčí. Absolvoval SZTŠ – obor veterinární v Kroměříži i mimořádné studium na Filozofické fakultě Masarykovy univerzity obor český jazyk a historie. Po letech strávených na žíněnce v judu, oddán józe, meditacím a makrobiotice, přistoupil k obnově křtu z dětství. Pracoval jako nákupčí dobytka na jatkách v Kroměříži, jako inseminační technik na Bruntálsku a nyní jako soukromý inseminátor v okrese Brno-venkov v okolí Mohyly míru. Je otcem čtyř dcer, žije v ústraní v Brně-Tuřanech. Časopisecky publikoval v Souvislostech, Tvaru, Hostu, Psím vínu, Salonu, Welesu, Rozrazilu, Wagonu, Aluzi a dalších. Jeho tvorba vyšla v celé řadě sborníků a v několika antologiích, např. Antologie české poezie II. díl (Dybbuk, 2007) a Sto nejlepších českých básní (Host, 2012). Vydal pět básnických sbírek: Řetězy a ptáci (Arca JiMfa, 1999), K svému (Host, 1999), Stahy (Petrov, 2003), A mrvě prsteny (Protis, 2007), Až na poslední pohled (Barrister & Principal, 2013) a básnický deník Srdcář (Dybbuk, 2008). K vydání připravil pozůstalost prokletého básníka Oldřicha Ludvy Kozlowského Příběh na rozpálené žíly (Sursum, 2007) a básnickou antologii na téma zvíře, chlév, dvůr, pastva, jatky Chlévská lyrika aneb zvířata nám odcházejí ze života (Sursum, 2010) s fotografiemi Jindřicha Štreita. Příležitostně píše recenze a spolupracuje s Českým rozhlasem Brno a Vltava.


Jaroslav Kovanda


· · ·

Jako ten stařec od Mánesa

který si v dubnu ohřívá nohy

málem jsem napsal nad propanbutanem

i já před krbovými kamny

vzlínám k jaru nad ránem

a zatímco ve výhledu za ním kdosi roubuje stromek

tak za mnou Mitrofanov či kterýsi jiný mediální atlet

jako by rouboval už rovnou noviny


· · ·

Františku Horkovi

třeba ani smrt

při nadúrodě endorfinů

nebude nic tak hrozného

třeba bude smrt to nejkrásnější

co člověk kdy zažije

třeba přiletí ti bez kolen

co mají jeden pár křídel k ovívání Boha

druhý k přepravě

a třetí k zakrývání pohlaví

a trůni kteří nemají ani nohy

ale kola

budou tam rádlovat

dospělých chlapů podobné vývody


· · ·

V hospodě Na rožku

pod cedulí „RUM JE MLÉKO HRDINŮ“

sedí chlapi – na těsno hlavy

neboť zvenčí sem svítí prach –

neboť na opačném konci sálu

slam samoty nám léčí seriál

S kornoutem zmrzliny v podpaží

Laďa nasedá na kolo

jede do prdele ahoj

protože už ho viděl

13. 3. 2013

bylo počasí vhodné tak akorát

pro velkou špikovou kost

kterou jsem vytáhl z hovězího vývaru

a ten „cholesterosol“ vyklopil na dva krajíce

veliké jak dětská předloktí

Na krásné slovo alespoň

zavěšené za oknem

jsme se pak s vnukem dívali


· · ·

zase bloudím Archlebovem

ve vratech vítá mě zelený býk

do příkopu mě zahnal

zalehl hlavu

prosím kohosi

za nohy mě tahají

ale na asfaltce už zas mi

přes ramena visí paznehty

zas kamsi jdu


· · ·

A příští papež bude nejspíš z Afriky

z některé z nejchudších zemí světa

protože tam na oblasti mají asi jenom jednoho ateistu

vycpaného někde na zdi vedle relikvie předkožky Ježíše Krista

a sbírky bazuk beztak…

Příští papež bude tedy nejspíš

odněkud z těch maria panno malarijních krajů

kde mají snad jen jednoho s Bohem rozvedeného

když ostatních 99,99 %

je hluboce chudých a tedy věřících

jak jsem dnes v novinách četl


· · ·

Slavný československý běžec na 400 m hladkých Josef Trousil

říkával, že i běžec na stará kolena může srazit z času

ještě nějakou tu setinku. Ale musí se snažit běhat pěkně.

To znamená propnout pěkně, rovná se správně a na doraz,

i ten nejkontaminovanější svalík, asi. Psát krásně ale znamená

něco jiného než činí v tom dětském vtipu pes jménem Hlouběji.

A taky asi něco jiného než měl na mysli náš bodrý strýc,

když děcka při jídle napomínal: Hrabete se v tom

jak ve zdechlých jiřičkách…

Jediné řešení je asi psát jako bys tkal umakart,

jako když Čechov vyčkával u povrchu?


20. 3. 2013

První jarní den – na církevní škole v Čadci samé déjŕ vu –

nehlučné jeptišky jako by chodby pastovaly sukněmi –

Ježíš na každém rohu –

za oknem i v okně farář Brtoš ve své „duchovní Poesii“

láme Nezvalovi nohu –

biblická kyškyšhanba stokrát jinak a pot –

schovankám čtu pak

z Nejakého Jury Vičíka jak kráva Malena

sežrala mladému Baťovi tenisák

a jak se zdula – schovanky se smějí –

jeptišky možná nejradši by mně daly buchtu

do zad


Já PROTRA SOBě OčI

Já protra sobě oči dím:

„Ještě-li svět dosti svobod nemá,

že jich více chce? Uzdy vám,

uzdy a biče a trochu helleboru!“,

kdyby Jan Ámos v primetimu dnes v ČT řek,

kolik by mu hrozilo as od Jolany Voldánové až?

Pozn.: hellebor = čemeřice,

která svým jedem způsobuje silné slinění,

závratě a někdy bezvědomí.

(po četbě knihy Labyrint světa a ráj srdce)


VčERA NA SLAVNéM KOšTU VíN

v buchlovických zámeckých sklepech

potkal jsem jednoho staršího básníka.

U guláše ukazoval mi potom na mobilu

svůj pozdní sběr: pičenky jakoby ve vrbičkách odchycené

i takové, co proti světlu připomínaly štucly…

„Kdyby mě klepla prostata, asi bych zvolil rychlý konec.

Ale ta tvoje skepse není o nic lepší.

Skepse je rovněž sebevražda,

jenže pomalejší, jak říká klasik.“


ŠEL JSEM SKRZ HALENKOVICE

a koho nevidím

tesař Laďa Kedra

sedí až kdesi u strašnosféry

na zelených krovech rozestavěného domu

zbohatlíka Pumprly

volám na něho Laďo snad se nebojíš

já slov strašně

a kde budou mít na té húře seno pro králíky

a Laďa mně posílá pozdrav

Jaro jak to tak vidím tak dole

v počítačárně tři krát čtyři

v létě trávu tam budou sázet

zjara sněh sušit

a podobně


Jaroslav Kovanda | neznámý vladimov


Když si ve Světové literatuře 6/1962, v revue zahraničních literatur, v proslulé „světovce“, hned na první straně v novele od Georgije Vladimova „Kdo jezdí sám“ přečtete „Náklaďáky se pohybovaly pomalu, v pravidelném odstupu; zdálo se, že sama serpentinovitá cesta je táhne po sobě vzhůru a její ocas že stále dorůstá v hlubině. ,Tady je práce – no potěš pámbu!‘ řekl mladík nahlas. Květnatě zasakroval – jen tak z přílišné bujnosti, a usoudil: ,Ať mi nikdo neříká, že se tady neuchytnu.‘“, napadne vás leccos.

Současný většinový autor by určitě nepoužil „květnatě zasakroval“, ale rovnou konal, a o „práci“ by taky moc nezavadil, když tak za barpultem anebo někde „na síti“. I řekl jsem si, sorela ti paměť osvěží, když nic, aspoň se pobavíš… A naráz čtu a čtu, jak už jsem dlouho nečetl, a nemůžu se odtrhnout. Omlouvám se za intimitu a hledám v doslovu, o koho jde, a kdo prózu z ruštiny přeložil. A on Zábrana: „Proč by šofér odněkud od Kurska, náš současník, nemohl být protagonistou dramatu stejně velkého jako Aischylův Orestes? Proč by si třicetiletý sovětský autor prvotiny nemohl zvolit za téma jednu ze zcela základních (a heroických) situací člověka na této zemi? … Zdá se mi, že k největším kladům patří její zralost. Zralé je téma, i kniha. Konečně autor, který ,neslibuje‘, ale který už dal.“ A na jiném místě srovnává Vladimovovu prózu dokonce s Hemingwayovým Starcem a mořem, dá-li se to tak skloňovat. (Ano, Jan Zábrana měl čich, ten by asi nic chudokrevného nepřekládal.)

A oč v  knize jde? Ještě ani ne třicetiletý řidič se uchází o práci na povrchovém rudném dolu. Aby ho vůbec přijali, s obrovskou chutí (!) opraví nejprve zdevastovaný náklaďák. A protože se chce konečně usadit a potřebuje peníze – kdesi v jižním Rusku má mnohem starší ženu –, jezdí s nakládkou od exkavátorů i za deště. Příběh v podstatě jednoduchý, lidsky tragický, jak asi tušíte…

Georgij Vladimov (1931), kritik a spisovatel, napsal tuto knihu po studijním pobytu na dolech a šachtách v oblasti Kurské magnetické anomálie a byl za ni – na základě této jediné práce – přijat ihned do Svazu sovětských spisovatelů, což byl asi větší problém, než jak se dnes dostat do spisovatelské Obce naší. Vladimov, vlastním jménem Volosevič, byl Ukrajinec, v roce 1983 emigroval do NSR, kde ve Frankfurtu v roce 2003 zemřel. Možná emigroval i proto, že znal dobře tehdejší sovětské poměry. Viz třeba tento drobný detail: „Hned ten večer si vyzvedl (Poňakin, hlavní hrdina příběhu – pozn. JK) kufr a batoh z ubikace – jak se tu říkalo jednopatrovému roubenému stavení pro nové příchozí – a přestěhoval se do internátu – jak se říkalo nejdelšímu prkennému baráku s terasou a lavičkami před vchodem, který stál v dlouhé řadě úplně stejných domků.

V internátě ohmatal prostěradla, zhoupl se na drátěnce postele a do prasklin v tapetách nasypal prášek proti štěnicím. Nad hlavu si přibil poličku na mýdlo a na břitvu, na zeď pověsil kulaté automobilistické zrcátko, a vedle něho, symetricky po obou stranách, připevnil fotografie Eliny Bystrické a Brigity Bardotové. Za fotografie také nasypal prášek proti štěnicím.“

Nevím jak vy, ale já v těchto popisech necítím až tak Hemingwaye, ale našeho staré známého Nikolaje Vasiljeviče Gogola, taky Ukrajince, a učitele nad jiné.


František Horka | hladí mne jako dávno ztracená dlaň


Ilse Ringler-Kellner (* 9. September 1894 in Sarajevo, damals Österreich-Ungarn; † 25. August 1958 in Salzburg) war eine österreichische Autorin.

Tuto větu na vás vyplivne internetová Wikipedie, pokud začnete pátrat po informacích o spisovatelce Ilse Ringler-Kellnerové. A pak ještě tři věty o jejím životě a seznam výběru z jejího díla. Ilse Ringler-Kellnerová byla ale také brněnská básnířka a básnířka jižní Moravy, a to vám Wikipedie zatají. Její otec byl brněnský Němec a Ilse prožila část dětství v Brně. Ilsin manžel, malíř Josef Ringler, se narodil v Dolních Dunajovicích a Pálava se stala krajinou i jejího srdce.

Na Internetu se také dočteme, že „Ihr Werke waren von der Blut und Boden-Ideologie des Nationalsozialismus beeinflusst“. Ovlivněna ideologií Krve a půdy. Vína a krve. Český termín ruralismus nezní tak tvrdě, tak hrozivě. A taky byla ovlivněna ideologií erotiky ženy. Ideologií matky.

Poezii Ilsy Ringler-Kellnerové krásnými slovy zhodnotil její překladatel do českého jazyka František Klein ve výboru básní Nápěvy domova (1940, nakladatelství F. Obzina):

„Je básnířkou harmonického ženství, zakotveného v lásce k manželu a dětem, bytostně sepjatého s mythem domova a půdy, proniklého lyričnosti přírodních krás a prosvětleného důvěrou Boží. Volání spřízněné krve i hlasy země a předků zaléhaly ovšem jako příznačný moravský akord do duše všech německých básníků, jež Morava ze sebe vydala, a to už dávno předtím, než se po Německu začalo šířit heslo „Blut und Boden“ a než i u Čechů se objevil program básnického ruralismu; nejosobitějšími tóny, jemnou hudebností vrozeného nadání lyrického, stejně jako prostotou i mohutností darů výpravných, zaznívá však tento akord právě v básnické tvorbě Ilsy Ringler-Kellnerové. Zní vnitřní melodií básnířčiny vzpomínky i touhy po krajině jejich dědů; chví se v jejich vroucných a až do mystické hloubi se nořících písních, prosbách a znělkách očekávaného i splněného mateřství… Mateřské názvuky však zaznívají i v mnoha jejích překrásných básnických plastikách, okouzlujících zhuštěnou náladou, svěžími obrazy, hlubokým ponorem do života i ducha jihomoravského lidu a buď baladickým nebo legendárním zlyričtěním koloběhu v selském žití. Vzhled i duše vínorodé jižní Moravy se v německém díle Ilsy Ringler-Kellnerové převtělily v básnický tvar ze všech nejvroucnější, ve tvar tak blízký mnoha znaky nejlepší české tradici erbenovské, že se nám zdá, jako by tu ústy dvou národů promlouval přes dálku času jediný duch společné země v nejužším sepětí obou jejich kmenů, českého i německého.“


Ilse Ringler-Kellner


JIHOMORAVSKý DVůR

Šedivé zdi, jež réva skrývá pod úponky;

na stole, na lavce moruší hrstka tu a tam.

Ibišku houšť, z níž fialově se kývou zvonky,

a zde tím podloubím zvučným stodolu zahlédám.

Z pootevřených dveří šero se dívá stále;

dřevěný příklop studny, kotě si k spánku lehlo naň.

Nikdo tu není, kdo by mne uvedl dále.

Jenom ty stíny lístků, bloudivé, malé,

hladí mne jako dávno ztracená dlaň.


ZNěLKA

Hle, z větve spadla hruška žlutorzivá,

zlať pryskyřníku se již zaskvěla.

Věneček z čela pocuchán mi splývá. –

Já v této noci dítě nechtěla.

Jen tebe. Tebe jen. A rozpoutání

jak příboj s odlivem tvých dravých sil.

Jas glorioly mé však vášní vzdání

o rubín krve se mi roztříštil.

Kde čas ten blahý, kde zůstal stát?

Hostii tvoji přijalo mé tělo,

svou oběť Proměnění majíc dát.

Bůh s námi byl, sta andělů nám pělo.

Vrchole ženství! Věkověčný řád! –

Pojď, šat můj dej mi, trnový můj šat ...


SOCHA

Vprostřed širé cesty na vesnici

stojí soška sivá, kamenná.

Mají naspěch všichni kráčející.

Madona tu sama klid jen má.

Domy stínem temnějí už dole.

Madona smí státi v světle svém,

od paprsků v zářné gloriole,

zatím co my domů ve tmě jdem.

BALADA

Moravský sedlák Jeroným Uhl

vždy v úctě svých mrtvých vzpomenul.

Matičce na hrobě posvátném

nasázel hustě chrysantém.

I sestřiččin rov kde rozkvétá,

motýl rád křidélky třepetá.

Vedle však do hrobu milenčina

zasadil hlavici bílého vína.

A věřte, ta réva zvláštní zjev,

nejsladší hrozny má ze všech rév.

Uhl hrozny sbírá a v hustý rmut

zrnka již mačká. I bublá již sud

a vaří a hučí. Jak jíl žlutě stojí

mošt, v němž nečistí duchové brojí.

Však čistě šel z lisu, i jasné, zlaté

má Uhl mladé víno na Vše svaté.

A víte, proč jedno tak dobré je?

Krev jeho milé v něm koluje,

moc její duše mu lesklost dává,

pění v něm její bytosti šťáva.

I dřepí už sedlák Jeroným Uhl

ve tmavém sklepě. Dubový stůl,

ořechy, víno, čtyři sklenky.

„Pojďte již, volám! U milenky

s mátí a sestrou chci hodovat!

Bohatý vinař vás pohostí rád!“

Tři kostry si sedají pod šerý krov,

ústa jim klapají beze slov.

K chlebu si ořechy louskají v půle.

Nalévej, dolévej, vinaři Uhle!

Vždyť přec ta strava na rok má

vydržet silná, zázračná. –

Když kohouti křičí v den rozšeřený,

zmizejí bez hlesu nemluvné ženy.

Ale jak sedlák trefí jen?

V bělavé jitro zírá ven...

Na jeho poli strom ve vonném chmýří

se vznáší a vločky tam tančí a víří.

I rád by si nad světem změněným

zanotil nějaký zbožný rým.

Žehná se, bručí, jak zabrán byl:

„Že bych byl, k čertu, za tři pil?“


KDE šUM LESů...

Kde šum lesů před tisíci

lety zněl, dnes žírné lány

zralých polí, v temné, skvící

pruhy krásně obdělány.

Jetel, žito, vzácná vína

rostou skvěle. V slunném vánku

pravda s pílí výš se vzpíná

za šveholem ke skřivánku.

Bájné hrady jako skály

vzadu ční. Než ve vsi není

dětí, jež by smysl znaly

starých zvěstí o kamení.

Stranou říční tok. Jen v letu

volavky zři v plné kráse

břeh, jenž luhy poset je tu. –

Netrhaný leknín rozpadá se.


VěRNOST

Ty slůvko temné, nech se vyšetřit!

Tak rád tě stále odhazuje lid,

žes těžký řetěz, že jsi kotva zlá,

v níž síť jich lásky pevně uvázla.

Půl slast jsi nemnohých, žal němý‘s půl!

Skvost královský i mučednicky kůl!

Kůl mučední, jenž muže v okov svírá,

když ženu štěstí matky obestírá.

Skvost královský, jenž k holdu nasazen

tak lehce věnčí bílé čelo žen. –

Pojď, slůvko temné, nech se okrášlit!

Vždyť jinak nectně odhodí tě lid. –

Jsi klenot! Smaragd v zlatě trůnních děl!

Bůh razil tě; Bůh takovým tě chtěl.


VINAřOVA PíSEň

Dej, svatý Linharte, by kroupy nepadaly

v můj vinohrad!

Když stísněn, mlád,

květ něžných rév by máj už slavil rád.

Dej, svatý Linharte, ať slunce pálí

v mou vinnou zem!

Když s nárazem

vůz tíhou žni už skřípe v humně mém.

Nechť slunce tvé jen bez přestáni svití,

až jíní zas

jak dlouhý mlžný jas

bělostně ovroubí cest hnědých pás.

Dík, svatý Linharte! Zpěv vinařů jak z dáli

zni z lisoven.

Již obav málo jen

o nápoj země mé, jenž sluncem proslazen,

vždyť v travinách se těžká rosa nítí

a na věncích

jak zlatých monstrancích

zář na vraty už kmitá v červáncích.


PíSEň NADěJE MATEřSKé

Už nejsem nikdy jako dřív

dívenka něžná, vábný div,

jež v jaro vklouzne rozvolněna.

Mou celou bytost prodchla změna.

Žár nocí milostných mnou chvěl,

mně hloubku dal, mne rozezněl.

Kdys velká, čistá naděje má

mi v lůně kotví spokojená.

Mne ničí posměch netrápí.

Krev moje ztichla. V Bohu spí.

A nejsem-li už jako dřív

dívenka něžná, vábný div,

snem touhy pradávné, jejž sním,

jak strom se těžce nakláním.


SKLIZEň

Když na podzim víno v sudech kvasí žlutě jak jíl,

když k zemi se snáší skvost zlatý, jenž v stromoví šelestil,

splétají mládenci s děvčaty kukuřičné klasy

jak pentle zvečera pod kůlnou. Noc bouřná se hlásí

a pruhy listů pod rukou chrastí trudnou náladou.

Děvčata zpívají, žertům se smějí,

v ošatkách švestky přinášejí

a na ně ořechů nakladou.

Plamének v lampě bliká, skáče,

hasne a hned zas jasně plá.

Slepice z kouta tiše kdáče,

v slámě se hnízdí ospalá.

Slyš! V poušti ulic, kde je která,

plášť vichru letí jako děs.

A kde jsme na slunci seděli včera,

tam něčí dítě křehne dnes.

Jak by si v stáří oddechu přály,

smutny jsou hvězdy k oblakům. –

Jezdce se blížit slyším z dáli...

Nějaký jezdec míjí dům.

A zatím co víno v sudech zažloutle kvasí a pění,

zatím co děvče sní o chlapci nad klasy při pletení,

na oři supícím Smrt hledí němě v šerý dům

a pátrá, zkoumá, volí a zháší světlo něčím dnům.


přeložil František Klein


Patrícia Adamski


VEGETAčNé CUKRY

je jar

viem to lebo zasa fajčím

perami modelujem bruchá a vlas mi rozkrojí krajinu

podoba našuchorenej kože kikiríka

obopne hrdlo

rezignovane pozerám na polia z ľanu

akoby z rúk vypadli zrná a všetky hrebene –

– neučesaná šúverím členok – bod motýľa

vo vriacom mlieku

– keby si sa vynoril – vlastným jazykom odlial

ťažisko stromu, krkavca

a potom

potom ma napadne, že štrk nepomelieš.

žiadna kačica na chlebe

krotká kontrola sietnice. preležaný obraz.

naklíčenosť.

najstaršie kurča vytlačí z hniezda ostatných.

chrómovo žltá na päte.

slnko je sýte.

rezom do spoločných častí

už neviem

ako otvárať, aby si dosiahol hlbšie.


LEBO PóR A CIBUľA!

niekedy nechcem byť nič viac iba telo

rozmlčané nezobudenie toho čo bolo iné

oddeľujúce priestor a nehybnosť

– v cykle zakuklenia sekundárnym pletivom

tvojho života – jedna z bylín

ja priesvitnosť

– ako keď zvrtneš čaj.

vedel si, že ak vrabcovi pukne srdce

je púpavami?


· · ·

vystieľa ma hlad a dopukané ústa, som celá nimi –

lúka s blším mäsom – čo tká svoje chyť ma, chyť

kondenzačná stopa.

v uzamknutej vode – ostrovy.

naše prsty sa krčia.

sú pieskom

a nedokážu plávať tam, kde je tanier

dôvodom spojiť prsty.

presýpame noc. plnohodnotné rozhovory

keď ty spíš a ja bdiem

menami iných.

zapúšťam farby a šaliem

v medzipriestore rozžeravených panvíc

po tesnej likvidácii

tvojho tepla –

tak úzko nevedieť

Zabili kanáriky!


KRKVAJ

svetlo z mamy sú už iba svetre

čupia v skrini a ty nemáš odvahu

hodiť ich do boha – ako by to nebolo už jedno

nikto sa nechce hrať na mená

a nos drevenie v košíku

do ktorého sa predtým skladali

učipkované žmurky

akoby

len

–

máš rada tmu, lebo tma nesúvisí so slnkom

súvisí s nožmi

do ktorých sa vtláča telo –

je iba o trochu ľahšia akoby zakráčať

akoby hlina

vytriasaš posledné mravce

z ucha a zrazu nemáš nič

čo by rezalo menej

lícne kosti


FARMáRSKE TRHY

·

mojim mestom preteká rieka. pakľúč v lonovej kosti.

volá.

medzi tebou a mnou sú úlomky stola.

niečo zabolí viac.

niečo nezabolí vôbec.

hrianka je príliš slabý vražedný nástroj.

kŕmim ťa čerstvým chlebom a vravím niečo o stenách.

som posledný pigment.

taká boľavá.

neprirodzená pre telo

Rieka.

·

mojou riekou pretekajú ženy.

plaziace trávy.

kohútie perie píska na vlak. vstupujem. Vrania žena strihá papier a pletie z neho vrásky.

tak ticho

že dorastá do hôr.

prasklina v priestore varí mlieko.

sadám som v rieke. som vrchná stavba jej kože.

uzlami chleba priviazaná

o tvoju stehennú kosť – simulujem tok

iba režú!

II

na priedomí šalie žena, skrúca sa.

pretkáva v sebe jablká a plaziace trávy.

nebudeme bližšie definovať, čo robí.

pre tento účel je to nepodstatné.

budeme sa zaujímať o pach

predstavíme si ho ako šupku z uvareného zemiaka

vyvolá dáviaci reflex a následne sa naše pľúca vymenia

so slinivkou brušnou

brušné cievy

vytvoria materiál na stavanie hniezda – pozdlžnou ryhou spustia zviera

k skrútenému dychu tej čo bola ženou

zviera sa rozbehne – vlhkým jazykom

pooblizuje prsia, vyhradí si teritórium

a začne zvyšovať svoju hmotnosť

nezaostrene

vravíme o kobylkách

III

človek pozná asi 10 000 slov

pri komunikácii použije jednu desatinu

denne použije asi 16 000 slov

čo dokazuje že niektoré slová používa opakovane –

medzi najčastejšie opakované slová patria invektíva a zámená

práve preto podľa najnovších výskumov

majú muži častejšie problém

s čelusťou

ženy denne použijú až 180 l vody


FRAZEOLOGIZMUS ODKRáčANýCH

·

lebo

je príjemné

kráčať

uvedomiť si, že pred tebou sú oni

a nedržia sa za ruky

ale zobú si z jazyka

reči o jej kozách

o tom, že ju má čistotnú a krotkú

takú – ako keby tam bývali mravce

že vyzerá mladšie ale súloží ohybne

v podstate, že je to možno skúsená kurva

zachytím pri výklade

že presne takým tričkom

vytrela zo seba ich – a potom sa tak romanticky usmiala

ako dieťa pri sfúknutí rodičom – a

vôbec sa nepozastavila nad tým

že ako prvé si potrebovali zapáliť

a teraz odpluť

jednoducho je úžasné

kráčať

a uvedomiť si

že pred tebou sú ony, hlavy im držia vrkoče

a rozprávajú sa

ako ju má krotkú

a čistotnú

keď sa vytrie

z chlapov

než abstrakt –

je fakt dobré

kráčať za niekym a vedieť

že irónia

nezabíja


II

V džbáne vreli jablká, konáre do zeme zapisovali

čas ten fúknutím zmizol, rozbehol sa do kolmíc

sadol na ploty – ako by nikdy nebol

ako by sa drevo nauzlilo viac do hŕč

a repkovým prebehli vlci,

keď si povedal

že medzi nami nebude stáť ani hovno – dlhý škrabanec

sklo v prstoch

a hruď, ktorá zrazu nebola nič, len náhodný dom – presne vtedy

som cítila

že zrazu

môže to byť inak – že ruky sa nelámu ako stromy v záhrade

aby nevrhali tieň – pre sýtosť

a podozrenie

Keď chlapi nosia kvety, tak nechceš.

III

Som iba linka

naštrbená svetlom, ktoré sa ukladá do perín – aby prerezávalo

včelie z tela –

keď do mňa rozprávaš

brodia sa moje plavé a ty

jednoducho pozeráš cez dalamtíncov

a lakonicky povieš

že všetky plastové stoličky

majú tri a štvrť

nohy

v lufte

Zadúšaním toho

Čo semiš, skala –


SA SFARBUJE

ticho v čiarach znamená že zebra umiera

má dovolené pozerať ako jej vyberáš pruhy

rozumie ti a hanbí sa –

v podstate hľadáš iba spôsob

ako sa pozapínať – beloba nafukuje ruky

a dej odchádza

z brušnej dutiny malinčie

– fľaša tmavého skla


STRUPY

s každým človekom sa narodí sto kameňov a na zemi ostane iba jeden –

triem sa vlastným telom o vlastnú os

priesvitnosť stromov je zrazu tenšia ako koža

ktorou ma prikrývaš v diaľke dopukaných zvukov – je zima

sledujem prienik krkavčích vzlykov, dieťa má mazľavé prsty

striedkami chleba tlačí krv späť – do uší chýba iba soľ

akoby za steblom ohýbať chrbát zopakuje –

načrie sa tancom

v preparovanom oku jeleňa je z neho hmota, ktorá nepotrebuje nič

a predsa cíti tie hrabáčotvaré

v hrdle

– sú miesta na vylievanie vody – vysypávaš z iných


BEZ účASTI

– šija je odzadu obrovský vták – nikdy si ju v podstate nevidím –

možno interpretuje fantázie a možno

úplne nenútene

vytrháva uši všetkým ktorý sa pohybujú okolo – inak sa to nedá vysvetliť

keď ma chytíš, zakaždým rovnako

praskne ruka a zábrany –

– solticiálny kolúr kikiríka

palcom odťahujem tvár

úpon cirkulačného šoku

neoslovuje masy


MILUJEM TATIANU

lebo tatiana chodí na bicykli, ktorý ešte nemá

lebo tatiana nemá orgány

je masa

je surovina

neprekáža jej nič, nepotrebuje žrať čipsy,

nepotrebuje denne vymienať prádlo a zuby

tatiana na to serie

vie, že nikdy nebude viac

vie, že jej nikto nekúpi bicykel

vie, že jej nikto nedaruje krv

je iba masa

zasadená v okne

sem tam zakýva – evidentne som jej posledná


MILUJEM SEBA

sú spaľovne, z ktorých odchádzajú deti

zafúkané sklom

ako by sa ihličie pýtalo na zrez

a noc na tri strany

vlčou formou

sú muž, žena, psy –

niektoré

okaté ostrím

pohyblivého mesta v maternici


EXPERIMENTáLNE ASPEKTY

Dotkni sa ma

skrúť z medu kľúč a otvor noc zliatu do husi

– koľko rokov – toľko strún

raz sa možno naučím

nevysypávať z obrusov kvety

po zatmení

...

Dokáž mi, že ma chceš

vyvráť mi hlavu pohybom ktorým sklom berie lupene

skúľaj sa malíčom ihravo preískaj to malé

sladké

čo chce vyjsť von

prikry ma len tak nahú na ružovom snehu

a nechaj ma

keď dotýkam sa čírej...

– zajedaním svetla

z vŕb ostane opäť to clivé

rozkreslené chladom do šiat

–

– koľko strún – toľko kameňov

po zvleku

vravel si, že to budem počuť biť

matno

po intimite

a chelicery.


Patrícia Adamski (rok narodenia: minulé storočie) – autorka trpí patologickými prejavmi, v súkromí je introvertka. Medzi súkromie sa zaraďuje vlnobitie vo vani. Neobľubuje mestskú hromadnú dopravu, dokonca ako dopravný prostriedok odmieta aj riad. Je teda jasné, že sa prevažne živí surovou stravou. Bude vám vďačná za každý kúsok ryby, zeleru a iných koreňov. Potravu prijíma sama. Autorka si nepotrpí na kultúrne hodnoty. Preto si asi nedokáže spomenúť, kde všade bola vydaná. Dokonca ani to, v akej forme. Autorka je vlastne amatér.


Tomáš Lotocki | svět zvířat jaroslava haška


Géniem zla nazval mravopočestný kníže kritiky české F. X. Šalda Jaroslava Haška, jehož dvě kulatá výročí – 130 let od jeho narození a 90 let od smrti – si letos připomínáme. O tom, že jde o hodnocení přinejmenším poněkud příkré, však svědčí mimo jiné spisovatelovo několikaleté působení v časopise Svět zvířat, které se neslo plně v duchu nejlepších tradic humanismu i moderního ekologismu. Vždyť i tak otrlého lovce, jakým je autor těchto řádků, zamrazí v kostech, když si spolu s Jaroslavem Haškem připomene „… miliony červů a dešťovek, které do roka jsou umučeny na udici“, mravně pokořen vzpomene „… na ryby, které zbavují ruce kuchařek jich šupin zaživa, na úhoře, z něhož dobromyslné hospodyně zaživa stahují kůži“ a rdí se studem nad „... raky, kterým zaživa vytahují ,střívko‘ a pomalu živé vaří pěkně do červena.“ Rdí se natolik, že dobrovolně rozmetá rubriku, v níž velebil rybařinu a tedy zabíjení zvířat, a spolu s autorem pléduje za svět, v němž existuje toliko láska, pokoj a respekt mezi všemi obyvateli matičky země. Také další podstatné zoologické studie, které tento starší bratr Brigitte Bardotové uveřejnil v časopise Svět zvířat, ať už se týkaly alkoholismu či hudebního vkusu rozličných živočichů, dokazují, jak velkou láskou slynul spisovatel ke zvířatům, neváhaje je přirovnat k největším duchům lidským.

Vrcholem jeho přírodovědného snažení pak bylo zavádění nových živočišných druhů, čímž zároveň anticipoval nejzávažnější enviromentální otázky naší doby, zejména problematiku stále klesající biodiverzity na naší planetě. Co bychom dnes, kdy nám v důsledku našeho sobectví, bezohledné těžby i módy vyholených hlav vymírají před očima sloni, levharti, krtci i vši, dali za nově objevený a popsaný druh, jakým by byla kupříkladu velryba sírobřichá, paducha jelení dráždivá, nehledě na blechu Khúnovu. S entuziasmem hraničícím až s posedlostí zabydloval tento pionýr nové přírodovědy i ta nejodlehlejší místa naší planety novými tvory, přičemž emocionální i mravní síla tohoto nadosobního počínání by se dala přirovnat snad jen k činnosti proslulého muže, který sázel stromy. Nejapné pokusy autora tohoto příspěvku na poli evolučního inženýrství, jako byla kupříkladu snaha obohatit pstruhový biotop naší vlasti o nový rybí druh – pstruha duhového – českého, a to dlouhodobou koupelí pstruha obecného v nádržce s rumem, jen dokazují, že v této vědecké praxi nemá Jaroslav Hašek žádného plnohodnotného následovníka.


Jaroslav Hašek


OSUDY DOBRéHO VOJáKA ŠVEJKA ZA SVěTOVé VáLKY

(…) Prohlásil jsem, že jsem již velice mnoho přemýšlel o správném vedení takového časopisu, jako je Svět zvířat, a že všechny ty body a rubriky dovedu plně reprezentovat, ovládaje zmíněné náměty. Mou snahou však že bude vyšinout časopis na nezvyklou výši. Reorganizovat obsahově i věcně.

(…) Chtěje obecenstvu poskytnouti něco úplně nového, vymýšlel jsem si zvířata.

Vycházel jsem z toho principu, že například slon, tygr, lev, opice, krtek, kůň, čuně atd. jsou dávno již každému čtenáři Světa zvířat úplně známými tvory, že třeba čtenáře rozrušit něčím novým, novými objevy, a proto jsem to zkusil s velrybou sírobřichou. Tento nový druh mé velryby byl velikosti tresky a opatřen měchýřem, naplněným mravenčí kyselinou, a zvláštní kloakou, kterou má velryba sírobřichá s výbuchy vypouštěla na malé rybky, které chtěla pozřít, omamnou jedovatou kyselinu, které později dal anglický učenec…, teď si již nepamatuji, jak jsem ho nazval, pojmenování kyseliny velrybí. Velrybí tuk byl již všem známý, ale nová kyselina vzbudila pozornost několika čtenářů, kteří se ptali na firmu vyrábějící tuto kyselinu.

Mohu Vás ubezpečit, že jsou vůbec čtenáři Světa zvířat velice zvědaví.

Krátce za sebou objevil jsem po velrybě sírobřiché celou řadu jiných zvířat. Jmenuji mezi nimi: blahníka prohnaného, savce z rodu klokanů, vola jedlého, pratypa to krávy, nálevníka sépiového, kterého jsem označil za druh potkana.

Přibývala mně nová zvířata každým dnem. Sám byl jsem mými úspěchy v těchto oborech. Nikdy jsem si nepomyslil, že je třeba zvířenu tak silně doplnit a že Brehm tolik zvířat mohl vynechat ve svém spise Život zvířat. Věděl Brehm a všichni ti, kteří šli po něm, o mém netopýrovi z ostrova Islandu, „netopýru vzdáleném“, o mé kočce domácí z vrcholku hory Kilimandžáro pod názvem: „paducha jelení dráždivá“?

Měli do té doby přírodopisci zdání o nějaké bleše inženýra Khúna, kterou jsem našel v jantaru a která byla úplně slepá, poněvadž žila na podzemním prehistorickém krtkovi, který také byl slepý, poněvadž jeho prababička se spářila, jak jsem psal, s podzemním slepým macarátem jeskynním z Postojenské jeskyně, která v té době zasahovala až na nynější Baltický oceán? (…).


OPILSTVí MEZI ZVířATY

Nedávno byla v denních listech zpráva, že krysy, které se napily rozlitého lihu ve sklepě, se opily a celá sta jich byla pobita. Tato zpráva je úplně pravdivou, neboť je množství zvířat, která milují alkohol. Známo je, že opice a sloni holdují alkoholu, tedy právě ta zvířata, která jsou nejvíce duševně vyvinutá. Brehm vypravuje o jednom paviánovi, který vášnivě pil pivo a druhého dne ráno míval kocovinu. Že sloni rádi pijí lihové nápoje, věděli již staří přírodozpytci. Jsou i zde arci výjimky. Též medvěd miluje alkohol. V jedné restauraci měli klec s medvědem, a tu jeden nachmelený občan dával medvědovi sklenici za sklenicí. Medvěd jich vypil padesát. Ve zvěřincích naučí se mnoho zvířat píti lihové nápoje. Tak na příklad i jelen. Z domácích zvířat mnohdy kočka stane se náruživým pijákem. V mnohých hostincích mohou se pochlubit podobným alkoholikem. Že kočkovité šelmy rády se opíjejí, o tom vykládají již římští spisovatelé, kteří tvrdí tak o panterovi, který také nacházel se proto v průvodu Bakchově. Že v Německu mnozí studenti navykají psy na pivo, takže tito nemohou si již to odvyknouti, stejně jako jejich páni, je známo. Naproti tomu málokdo ví, že ježek, toto tiché zvířátko, jest náruživým pijákem každého nápoje obsahujícího v sobě alkohol. Podobně jako krysy, tak i myši často se opily. Sestra známého přírodozpytce Lenze nalezla jednu opilou myš ve sklepě, která pochutnávala si tak dlouho na starém vínu, až se tak opila, že nemohla běžet.


ÚčINEK HUDBY NA ZVířATA

Dnes jistě nikdo nepochybuje o směšnosti tvrzení filosofa Descarta, zakladatele dogmaticko-racionelní filosofie, který zemřel roku 1650, zanechav po sobě svou nauku o zvířatech, v níž uváděl, že zvířata nemají vůbec myslící duše, že vše u nich děje se na základě mechanismu, takže zvířata jako oživené stroje jsou úplně bez citu a necítí na příklad žádných bolestí. Podobně zastaralé jsou názory Voltairovy, který považoval člověka za smějící se zvíře. Stejně pochybeny jsou názory filosofa Herdera, který pravil, že jedině lidem dána jest vlastnost dorozuměti se mezi sebou, že jedině člověk mezi vším tvorstvem ovládá pojmy dorozumívací. Dnes jest jisto, že i tato poslední věta jest nesmyslem, neboť mnoho členů ze zvířecí říše má vlastní způsob, aby se mezi sebou dorozuměli, a že jsou zvířata, zejména domácí, která rozumějí řeči lidské. Ale zvířata rozumějí také řeči, které rozumějí všichni národové, mezinárodní řeči, která vyjadřuje i nejjemnější záchvěvy duševní a která tolik působí na vnímavé duše. Zvířata rozumějí hudbě.

Přitom ovšem, podobně jako u nás lidí, i u zvířat rozeznati lze mnoho druhů posluchačů hudby. Řada taková je přerozmanitá. Od zvířat, která postrádají hudebního sluchu, až k těm zvířatům, jimž je rozskřípaný kolovrátek ideálem tónů. Mezi zvířaty nalezneme náruživé ctitele klasické hudby, přátele staré hudební školy, najdeme však též mezi nimi ctitele Wagner

a i Straussových valčíků.

Na to hlavně má vliv temperament jednotlivých zvířat.

O tom zmiňuje se již antický Homér, který líčí nám delfína, unášejícího poslušně na svém hřbetu starořeckého tenora Ariona. Delfín ten byl asi tak nadšen zpěvem Ariona, jako jsou nadšeni posluchači a posluchačky některého hrdinného tenora, kterému vypřáhnou z vozu koně a vlekou svého miláčka ve voze sami za nadšeného hulákání ulicemi města.

Bohužel, a právě snad to učiní na mnohé hudební nadšence prašpatný dojem, všichni návštěvníci některých zoologických zahrad, jako na příklad berlínské, musí přiznati největší porozumění pro hudbu oslovi a vepři. Neboť ti dva jsou tak zbožnými posluchači hudby, zejména vepř, že týž v pravém slova smyslu hltá hudební zvuky, jiskří očima, hrabe nohama, zkrátka vepř je pravý hudební nadšenec.

Od doby, kdy byl vynalezen gramofon, byly konány přečetné pokusy v tom směru, jak působí hudba i zpěv na zvířata. Pokusy těmi bylo vykonáno záslužné dílo ku poznání zvířecí duše a byl sledován přesně účinek hudby na jednotlivá zvířata.

Poslední pokusy v tomto směru byly konány ve velké americké zoologické zahradě a měly vskutku originální výsledek.

Gramofon byl přenášen od jedné ohrady či klece ke druhé a pozorován duševní vliv hudby na jednotlivá zvířata.

Pokusy s hady setkaly se s úplným fiaskem. Hadi, které mají indičtí kejklíři uvést do extase píšťalkami, zachovali při zvucích gramofonu úplnou netečnost. Z toho je vidno, že ono vztyčování hadů při hudbě není ničím jiným než pečlivě naučeným kouskem drezúry.

Ale u slonů naproti tomu měly zvuky z gramofonu neobyčejný účinek. Počali zvedat choboty i uši do taktu a konečně jeden zvědavý mladý slon vstrčil chobot do hlásné trouby gramofonu, aby vyzkoumal, kdo to tam vlastně zpívá.

Zajímavý byl pohled na tygra, když tento uslyšel a uviděl ponejprv gramofon. Zprvu se velký bengálský tygr díval nejistě na cizí předmět a s vrčením ustupoval dozadu, pak ale počal přátelsky vrtět ocasem a při příjemných zvucích gramofonu počal se válet po zemi, přičemž předl jako kotě. Když přestala hudba, přestal se také tygr válet po zemi, když pak znovu spustili gramofon, opakoval tygr svou hru.

Zvláštní pohled poskytují bizoni. Tito stojí vzpřímeni, naslouchají nepohnutě hudbě jako praví znalci a přibližují se zcela blízko ku gramofonu.

Mnoho zvířat provádí při hudbě různé skoky, jako lvi a velbloudi. Jiná zvířata snaží se při hudbě spoluúčinkovat, jako na příklad jelen, který „zpívá s sebou“, možno-li nazvat tak jeho hlas, který vydává, naslouchaje hudbě.

Vlci a psi vyjí. Psům nelze se divit, neboť staletým stykem s lidmi stali se již příliš nervosními.

Hnědý medvěd při hudbě bručí, zda přátelsky a nadšeně, či zlostně, nelze rozeznat. Ubohý medvěd! Nikdy se při tom netočí a netančí, neboť tomu naučila jej jedině ukrutnost lidská, vymýšlející si rozžhavený plech, a nikoliv snad zvuky houslí.

Nejsměšněji počínali si v jedné zoologické zahradě orangutani. Stejně jako malé děcko prohlíží si loutky, tak i oni se stejnou zvědavostí podrobili celý gramofon důkladné prohlídce. Že přitom opice naslouchají s láskou hudbě, nelze se diviti po nejnovějších výzkumech přírodopisců, kteří objevili, že lidoopové mají jakousi schopnost zpívat.

A je to právě lidoop gibbon, který dovede vyzpívat celou oktávu v polotónech jako my lidé, ovšem jen je-li zamilován.

A tak měl pravdu Richard Wagner

, když řekl: „Jak krásně lze ducha hudby chápati, když milujeme. Láska je sama o sobě hudbou.“

A gibboni zpívají svým milenkám oktávy.

Svět zvířat – 15. 6. 1909


UTRPENí ZVířAT

Ve starověku, tak vypravuje se v řeckém bájesloví, žil netvor, půl člověka – půl býka, který ničil ve své zuřivosti vše, co žilo. Tomuto netvoru obětovalo vždy město Athény ročně sedm panen a sedm jinochů, aby si ho usmířilo. Tak se stala tato postava Minotaurova symbolem ukrutnosti. Minotaurus našel však dle pověsti svého Thesea, byl zničen, zahuben, ale Minotaurus jako symbol násilí žije doposud mezi námi svůj hnusný život. Půl člověka – půl zvířete, toť pravý obraz brutálního trýznitele zvířat. Na pokraji vod sedí lovec žab se sítí, udicí a nožem. Šest i více kop žabích stehýnek má ve svém košíku. V palčivém letním slunci na břehu svíjejí se strašně raněná zvířata, lezou zmrzačená celé hodiny po zemi kolem, barvíce písek a trávu svou krví, až v mukách zahynou. A ten, který způsobil tu hrůzu, sedí klidně, pokuřuje si a usmívá se, neboť dnes vydělal pěkný peníz. Jediná minuta oné blaženosti a uspokojení, kterého pociťuje mlsný jazýček labužníkův, způsobila strašná, hodiny trvající muka žabám, strašlivé, hrozné bolesti. Řekl etik Harald Höffding: „Soucit se zvířaty má nejen ten účel, že jest přípravnou školou pro povzbuzování soucitu k lidem, ale má bezprostřední cenu tím, že zabraňuje, aby jistá část bolesti nevnikla do světa.“

Odstranění bolesti jest tedy nejkrásnějším úkolem lidského života. Ve skutečnosti však vyžadují si továrny, doly, železnice a lodi tisíce obětí ročně. Tisíce lidí hyne ve válkách, tisíce sténajících zmrzačených lidí leží na bojištích.

Zde vidět rozdíl teorie s praxí. Lidstvo vydává světu jemně cítícího etika, toužícího po odstranění bolesti a po všeobecné lásce k bližnímu a ku zvířatům, ale též krvežíznivé Commody, Nerony, Caliguly, Domitiany, Ludvíky Jedenácté, Karly Deváté, Ludvíky Třinácté a cary Ivany Čtvrté. Všichni tito zločinci trýznili a mučili v mládí zvířata. Byla by to odporná kapitola, vypisovat, jak posledně zmíněný car Ivan Hrozný bavil se v útlém mládí mučením zvířat, která nechal pozvolna umírat v nejkrutějších bolestech, což mu působilo rozkoš. Všichni ukrutní tyrani mučili zvířata v mládí a později bavili se proléváním lidské krve a uřezáváním lidských hlav. Každé století má svého Minotaura a zajímavo je, že vždy tito ukrutníci svou zločinnou dráhu nastoupili trýzněním zvířat.

V Bruselu, hlavním městě Belgie, jest velká vývozní firma žabích stehýnek, náležející jistému Legranovi. Tam přicházejí do obchodních místností lidé, kteří se zájmem dívají se na úpravu žabích stehýnek. Žáby vybaví se z košů jedna po druhé, nařízne se jí vzadu tělo, odhrne kůže a jiný zřízenec uřízne cukající se žábě obratně stehýnka a zbytek trupu, více než půl živé zkomolené žáby, shodí do připravených košů. V těch koších pak jedno zkomolené tělo svíjí se vedle druhého po celé hodiny. Syn majitele tohoto hnusného obchodu, François Legran, který od mládí dlel v obchodu, proslavil se smutně svými zhovadilostmi v Africe jako seržant belgického vojska ve státu Kongo, kde se zvířecí rozkoší nechával uřezávat ruce černochům.

Mnoho se jistě nedbá toho, jak velký psychologický vliv má trýznění zvířat na duševní stav člověka a jak tím vzněcují se zvířecí pudy při dané příležitosti.

Při výchově dětí velmi se zapomíná na tuto okolnost.

Necháváme svěřené dítě v útlém věku chytat a mačkat komáry, mouchy, vytrhávat pavoukům nohy, vybízíme naopak děti, aby zašláply housenky, žížaly a červy. Kočka vrhne mnoho koťat, a tu řekneme: „Jdi, Františku, a utop je v potoce!“ František radostně běží. Řekneme mu jindy, když pes nechce ho poslouchat, poněvadž mu malý František nedá pokoj: „Musíš mu hodně nabít,“ a František ochotně bije psa. Většině rodičů jest naprosto lhostejno, jak chytají jejich děti motýly do sítí, jak chytají ptáky, vybírají hnízda, chytají žáby a provádějí s nimi odporné kousky (vzít žábu na paškál), jak trhají ještěrkám ocasy. Ano! Staří se smějí, když na ocas kočky nadějná mládež zavěsí měchýř s hrachem nebo uváže na tlapky skořápky ořechů. Jsou rodiče, kteří dovolí dětem, aby chytaly krtky, zabíjely ježky. Rozhodně musí též dítě rozumět chytání ryb na udici, musí umět podřezávat holoubata, slepice a husy. Matka se štítí zabít drůbež, statečný hoch milerád zastoupí matinku. Pak se zálibou dívá se na zabíjení vepře o vepřových hodech. V jeho dětské duši tkví přání jen alespoň jednou moci také zapíchnout vepře. Pojem síly v něm roste. Dítě sesuroví, stane se rváčem. Jest pravda, že z tak vychovaných dětí nemusí se právě státi vrahové, ale jisto je, že mohou se u nich probudit krvežíznivé choutky. Dějiny kriminalistiky mluví jistě o četných podobných případech, kdy trapiči a trýznitelé zvířat v útlém věku vynikli později smutně jako vrahové. Většina ovšem z těchto trýznitelů zvířat zůstane jen na onom prvotním stupni brutality, že totiž neznají žádného slitování se zvířaty.

Osud zvířat jest vskutku hrozný. Vzpomeňme si jen na miliony much, kterým jsou utrhána křídla a nohy chlapci a děvčaty v dobách vývinu dětské duše.

Vzpomeňme si jen na miliony pavouků, kterým utrhají nohy, aby se pokochali pohledem na sebou cukající údy. Věnujme též vzpomínku mukám motýlů zaživa napíchaných na špendlíky. Což miliony červů a dešťovek, které do roka jsou umučeny na udici. Vzpomeňme si jen na ryby, které zbavují ruce kuchařek jich šupin zaživa, na úhoře, z něhož dobromyslné hospodyně zaživa stahují kůži. Vzpomeňme si na raky, kterým zaživa vytahují „střívko“ a pomalu živé vaří pěkně do červena. Což k smrti uštvaná zvěř v lese, holubi střílení pro zábavu! Člověk, labužník, dopravuje ústřice na onen svět tím, že je zaživa polyká.

A což nekonečná muka našich tahounů, koní a tažného skotu, tažných psů! Vzpomeňme si jen na ubohé ptáky, kterým vypalují oči, aby docílili tesklivých tónů v jich zpěvu. Jakmile zvíře dostalo se pod moc člověka, trpí nesmírnými mukami.

Většina lidí necítí žádných povinností vůči zvířatům. Tak se zdá, že člověk ve své podstatě jest bytostí doopravdy zlou. Vliv dnešní společnosti na mladý dorost jest prapodivný. Společnost užívá krásných slov a nadšených rad, podává však špatný příklad sama o sobě. Káže lásku a chová se přitom hrubě k lidem i ku zvířatům. Přes všechna krásná slova brutalita nevymizela.

Národové, jako Číňané, kteří se svou kulturou zůstali tisíce let pozadu, a divocí národové, ti vůči zvířatům chovají se lépe než my, lidé vyspělé kultury.

Barbaři nepořádají zápasů s býky jako Španělové. Tento rozdíl mezi divochy a národy kulturními nezměnil se ani po tisíciletích.

Když vzdělanost dosáhla ve starém Římě vrcholu, holdovali Římané zápasům gladiátorů s dravými šelmami v římské aréně a přezdívali barbary Galy, kteří sice neměli své Ovidie a Vergily, zato však netrýznili zvířat, jako to činili vzdělaní Římané.

A což triumf vzdělanosti, jak nazval ironicky dr. Peabody vivisekci. Jistě by vzbudilo úděs vyličování onoho hrozného trýznění živých tvorů, pomalu rozřezávaných za úplného vědomí.

Což doopravdy dříme v lidské duši touha po způsobování bolestí?

Což nenadejde nikdy změna a budou muset zvířata stále trpět a duše lidská se nezušlechtí?

Svět zvířat – 1. 6. 1910

Tomáš Lotocki


L O V K Y N Ě S L O N Ů


LOVKYNĚ SLONŮ

Řekla si: Nic nevím

a šla za vůní zpoceného koně

A mně nezbylo než vybírat

semínka ze sloního trusu

A bál jsem se přitom zeptat se těch hoven

kdo že je to tak velkomyslně krutý

Kdo bere nám vášeň

a dává paměť


BĚSI ANEB NĚCO O BÝCÍCH

A moudrý pravil

že dobro lidské je to co člověk není

Tedy ne skutkové svatých

ale aby ta svině co je v nás

vážně nezačala žrát pomyje

To si říkám

když tě chci jen tak mimochodem

narazit na kůl jako hrabě Vlad

jenž ukojen cení vlčí ozubí

na mršinu osmanského knechta

nebo ještě lépe přímo rozsápat

(ale jako medvěd šedý na lososí řece

sežral bych jen podvěsek mozkový

a ty cizím semenem křehčené jikry)

zkrátka nechat tě vypít

všechno ponížení

až do dna té – jak vytření lososi –

neodvolatelně rudohadré zrady

a čtu si svoji sms:

Čas rány nevyhladoví …

Zajdeme dnes na meníčko?


Z LETNÍ FILMOVÉ ŠKOLY

A že tě miluju

jsem vytrousil jen jednou

za letní noci hořící jako celuloid

kdy básně vzpínaly své ruce k vínu

a já pil načež obeblil

všechno křoví Smetanových sadů

a tys mě přitom držela za zátylek

jako kočka nesoucí své kotě

z půdy na níž život straší

Pak ráno

– na hrudi hada

v krku záškrt –

jak písek ve švýcarských hodinkách se ptáš:

Myslels to vážně?

To při tom zvracení…?

A já

jak ještě tikám ironickým vínem:

To víš

musel jsem to jednou vyklopit…!

A teď

když sedm let už zvedám krční mandle

jen při soukromém mlčení pod vyhořelým nebem

říkáš mi – když čučím nahoru

jak smítko v sklínce vína:

To víš

žádná hvězda neroste až k stromům…!

A já ti na to

už skoro s korkem v hrdle:

A to co vidíme

je naše pravda čistá


SOPEČNÁ

Ivanu Divišovi

A pokud chrlím popel zlostně

pak slovy:

Pryč s proféty

na jejichž trůnu vyje básník vyvolený!

Ani samota není sama:

má v sobě krev všech ryb

v tepajícím listí

A i když po deseti pivech

a novém

Sbohem

vidím sám sebe močit z kříže

okoun na udici

je tak nezřízeně živý

že smlčí se mnou

vzdor všem prorokům

A Poezie?

Hovno pyramidální

Utěšeně nilské…


NOVÁ CHEMIE

Žádný nový prvek už do vesmíru nevysadíš

a přece ještě myriády let porostou z temné hmoty

zářivá těla hvězd

Tak také vyhasínající duše

štěpí se dále na helium

Však co se dvěma nabitými elektrony

když na otázku Co vlastně cítíme

zní odpověď empirická

jako nový Packalův zákon:

V chemii mínus a mínus

dává mínus


GRANÁTOVÁ HVĚZDA

Říkají: Miluji a žiju

ti pokrytci

kterým prý i citronová kůra

do koupele

vonívá potem svobodných pstruhů

Třeba však mají vážně pravdu

a není nadlidská tíha

přepólovat magnetovou horu

a staré jeskyně bolesti

jsou jen viděním macarátích očí

Ale toto vím jistě:

Pokud mi včera zapálili

granátovou hvězdu

pak z její krve nikdo nespočítá

vzdálenost našich příštích neshledání


VčERA U ŠVANDY

jsem jí řekl

že si nejsem jistý

ale je dost možný

že v poslední době trochu moc piju

Tak prosím tě nepij

zněla odpověď tak klidná a útěšná

že jsem dnes vyšel raděj do polí

abych pochopil

proč jsem se jako kluk

učil střílet myši šicgumou

Láska je způsob války

podstatné však

co zbylo z Hirošimy

Válka je chvíle granátové révy

a krajina po bitvě

čas myší šedivých


Vojtěch Bárta | hašek a jeho švejk na plátně a na jevišti


Přestože se Jaroslav Hašek už za svého života dosti živě zajímal o divadlo (a byl mj. také příležitostným hercem), jeho tvorba, včetně nejslavnějšího posmrtně vydaného románu Švejk, prorazila na jeviště až posmrtně.

Švejk se na jevišti objevil poprvé roku 1921 v dramatizaci Haškova bohémského druha Emila Artura Longena. Úspěšné představení Longenovy Revoluční scény vystřídalo několik pražských adres a v roce 1926 bylo částečně na jeho motivy natočeno první filmové zpracování Švejka s Longenovým hercem Karlem Nollem v hlavní roli. Roku 1935 uvedl průkopnickou vlastní dramatizaci Švejka v rámci programu D35 Emil František Burian, V důsledku zvyšujícího se politického napětí pronikly osudy českého hrdiny i na zahraniční jeviště. Zvláště slavná je inscenace Erwina Piscatora pro berlínskou Volksbühne z roku 1928, na které se dramaturgicky podílel také Bertolt Brecht. Montáž z textu Švejka se stala záminkou ke komplexnímu a mnohovrstevnatému tvaru velkoryse pracujícímu s řadou scénických efektů, který znamenal výrazný přelom v dějinách epického divadla. Bertolt Brecht se ke Švejkovi vrátil ještě za druhé světové války – v roce 1943 napsal hru Švejk ve druhé světové válce, ve své době uvedenou na řadě světových jevišť. Právě druhá světová válka románu i jeho zpracováním asi nejvíce dopomohla ke globálnímu věhlasu, zatímco v Němci ovládané střední Evropě byl jakýkoli projev zájmu o Haškovo dílo ostražitě sledován.

E. F. Burian se ke Švejkovi po válce vrátil hned v několika inscenacích, z větší části již ideově usměrněných novým režimem. Kromě Švejka Burian dramatizoval a režíroval také Haškovy povídky. Jeho dramatizace byly až do osmdesátých let víceméně klasickým kánonem, ze kterého v různých degradovaných obměnách vycházely inscenace na řadě oblastních scén. Vedle „kanonické“ Burianovy dramatizace přesto vzniklo větší množství různorodých úprav.

Ve výčtu významných dramatizátorů Haškova díla nelze opomenout klíčovou postavu českého divadla 20. století, režiséra Jana Grossmana. Východiska své práce, význam i formu Haškova díla přitom reflektoval v několika teoretických statích. Na první inscenaci Švejka spolupracoval počátkem šedesátých let v brněnském Mahenově divadle s dalším „haškovským režisérem“, Evženem Sokolovským starším, slavné představení Osudy dobrého vojáka Švejka mělo premiéru v roce 1974 v Grosmanově nuceném chebském exilu. Další Grosmanovo představení vzniklo v osmdesátých letech na pražských Vinohradech. Na vinohradském jevišti přitom Švejka již v roce 1962 adaptoval a režíroval Pavel Kohout. Za interpretační odvahu bývají chváleny také režie Miloše Hynšta (dramatizace: Zdeněk Hedbávný) nebo Václava Helšuse. Kromě činoherních zpracování Švejk inspiroval také několik operet a oper i autorské představení Studia Ypsilon Voni jsou hodnej chlapec aneb anabáze Jaroslava Haška (režie Jan Schmid, 1983).

I po roce 1989 Švejk pevně patří na česká jeviště. Pojetí, která prvoplánově akcentovala „lidový“, „národní“ či „mírový“ ráz díla, již naštěstí patří minulosti (ze které, jak snad patrno z výše napsaných řádků, kromě řady tendenčních a zjednodušujících výkladů ale vystupuje hezká řádka někdy velmi zdařilých pokusů o politické divadlo v brechtovském duchu). Na řadě polistopadových inscenací Švejka je ale znát komercializace českého divadelního prostředí i nepříliš vysoká úroveň českého publika, jež se spíše než interpretace či tvorby dožaduje divadelního remake filmu Poslušně hlásím, který dle svědectví pamětníků i současné divadelní kritiky často ovlivňuje podobu inscenování Švejka neméně silně jako ilustrace Josefa Lady. Vzhledem k všeobecnému povědomí, kontrastujícímu s nedostatečnou znalostí Haškova díla, může být volba jeho díla sázkou na jistotu a „trhákem“. Jako dva příklady za mnohé lze uvést Mošovu dramatizaci Švejka v Mětském divadle Brno (2003) či nedávné uvedení telehvězdně obsazeného muzikálu Švejk v režii Václava Postráneckého v pražském divadle Hybernia.

Kontroverzní debatu vyvolalo uvedení (dle mého názoru ploché) hry Luboše Baláka Švejkův vnuk v Národním divadle (2002).

Zatímco inscenování Švejka zůstává doménou velkých scén, Haškovy povídky i po roce 1989 pronikají na komorní jeviště a často se stávají předlohou pro osobité projekty.

Promyšleným, byť technicky nedotaženým experimentem byla Svobodova a Jařabova švejkovská revue v Divadle Komedie (2004) vycházející z němého filmu Karla Lamače.

Jako zajímavý počin z doby nejposlednější lze uvést uvedení Kabaretu Hašek v pražském Divadle Rubín v režii Jana Friče a hudebním nastudování Miloše Orsona Štědroně, který volně využívá několika Haškových povídek (mj. slavného Křečka v kanapi) a reálií Haškova života a mísí je ve víru drastické i něžné poezie dadaistického kabaretu.

Řadu zajímavých představení Švejka bychom nalezli i v zahraničí, zvláště německá inscenační tradice je velmi bohatá, populární látkou je však Švejk např. i v Japonsku, Itálii nebo anglosaských zemích. Prozkoumání těchto tradic, stejně jako podrobnější analýza interpretačních přístupů ale přesahuje možnosti tohoto informativního sloupku.


Vojtěch Bárta (nar. 1985). Dramaturg a režisér. V letech 2011 až 2013 byl dramaturgem Činoherního studia v Ústí nad Labem, nyní se chce více věnovat psaní a divadelní režii.


Leopold F. Němec


SMíM PROSIT

bahenní plyn a tlení

mokřad hustý jak našlehaný sníh

nad ním folklórní soubor

tančících bludiček

podmanivě smyslný tanec

při kterém se výská a dupe

fosforově bílé zuby

když tanečnicím svítí nad vodou

žáby nadšením kvákají

roztažené prsty čísi dlaně

z mokřadu ráno ukazují

kde bylo noční pódium

než s ránem všichni zmizeli


PACIENT

v akváriu mého psychiatra

jak hadí ocásky v povijanu

mrví se červené nitěnky

studené světlo lampy

modrou mašlí je zdobí

dokud skaláry je nesežerou

to není osud

to je té placaté ryby žravost

a říkám vám pane doktore

dokud ji neuhranu

z akvária mne nikdo nedostane


řEKNěTE á

v ústech s kapřími rety zívá kaverna

jak silážní jáma s kyvadlem

bílý jazyk bolestí se kroutí a válí sudy

jako když moučný červ se obléká

červené zuby s kazem

zelený povlak z orgánu chuti seškrabují


VýBěRčí DANí

myšlenky se mi v hlavě točí

jako cukrová vata v odstředivce

jen místo na špejli

lepí se na jazyk a sládnou

opřen o dětskou průlezku

v oknech chytám světla sídliště

tu a tam stažené rolety

tu a tam okno saje čerstvý vzduch

žena z okna odnaproti

přichází ke mně čistá jak slovo boží

v kapse hledám drobné

kostelník v policejní uniformě

třese měšcem a salutuje


SLABOCH

zdrženlivost smířlivě odchází

jak provázek šedého obláčku

z dobře nakouřené dýmky

housenky neřesti

již cpou se pod celtovinu

cestou jak slimáci bryndají

v šustícím rákosu

nymfa rozteklá jak říční delta

láká Hyla

lačně a neomylně

ve stanu strká hlavu tam

kde cítit je sladký pach


Leopold F. Němec (narozen 1948 v Boskovicích). Byl zaměstnán ve státní správě, odkud byl za veřejný protest 21. 8. 1969 propuštěn. Později pracoval v Pozemních stavbách Brno, jako brusič, po roce 1989 se pak živil jako ekonom. Píše především poezii, občas fejetony a krátké povídky. Publikoval v Aluzi, Divokém víně, H_aluzi, Hostu a Textech. Je zastoupen v almanaších Současná poezie (2004), Milostná poezie (2004), Básníci třetího tisíciletí (2005) a Erotická poezie (2007).


HERBERK No 3

16. červenec 2013

Herberksfotr: Jaroslav Kovanda

Šéfredaktor: Tomáš Lotocki

Redakce: Jakub Grombíř, František Horka, Milan Libiger, Petr Odehnal, Petr Pustoryj

Grafická úprava: Petr Palarčík

Výtvarný doprovod: Jiří Vlach

Adresa redakce: lotocki@seznam.cz

Na tuto adresu, stejně tak jako na adresy dalších členů redakce,

uvedených na našich webových stránkách, mohou autoři zasílat své příspěvky.

Uzávěrka Herberku No 4 je 21. září 2013.

Redakce Herberku děkuje všem autorům, kteří přispěli do tohoto čísla.

www.herberk.eu