# Herberk No 1

Herberk

HERBERK No 1


Obsah

Editorial Herberku No 1: Čím by měl Herberk – útulna poezie být?

3

Jakub Grombíř

5

Alexandr Levin

7

František Horka

9

Jiří Mašek

14

Jaroslav Kovanda

19

Michail A. Pismennyj

24

Milan Libiger

28

Yusef Komunyakaa

32

Tomáš Lotocki

39

Tomáš Lotocki:  Básníci Petrova ticha

43

Ted Hughes

43

Petr Odehnal

46

Petr Pustoryj

49

Jan Dadák

55


Editorial Herberku No 1: Čím by měl Herberk – útulna poezie být?


Za prvé. Setkáním sedmi autorů. V překladu mnou a šesti současnými básníky, kteří jsou mně místně i duchovně nejbližší. S některými se už znám víc jak deset let, s Frantou Horkou asi rok.

František Horka (1961) vlastní dům a rybník v Halenkovicích (přes cestu od mé chalupy). Je sečtělý, jak málokdo. Kdysi vydával s Jiřím Dynkou a Jiřím Moravským Brabcem internetový magazín Magazlin, ostatně na jeho doméně se pase i náš Herberk. Jeho básně dostaly první cenu na festivalu experimentální poezie Modernost v Rakovníku v roce 2002.

Jakuba Grombíře (1974) znají asi všichni moravští literáti. Kromě kritických statí píše i verše. Jak napovídá název poslední sbírky Kráska a network, jsou to básně stručné až vtipné, bez slovní šotoliny. Kromě toho, že vlastní encyklopedickou paměť, vyučuje mě ve vinařství. Za vracovskou polní tratí Báchory mají s otcem vinohrad a ve Vracově jsou čtvrtinoví podílníci jednoho sklepa, pro některé členy Herberku spíše hlubinného vrtu.

Tomáš Lotocki je z nás nejmladší (1977), ale jak jméno napovídá potomek nějakého starého hraběcího (hříběcího podstatou?) rodu. Posláním je rybář, neboť všechny jeho básně s rybářskou tematikou (například ve sbírce Čeřeny) jsou perfektní. Kdyby nebyl dlouholetým tajemníkem Moravského rybářského svazu, podezříval bych jej, že vyučoval někde fotbalovou vědu. Na rozdíl ode mne je pravičák s levotočivými závity v duši a má podobně encyklopedickou paměť jako Grombíř.

Palarčík Petr alias Pustoryj alias Palar (1963) je typický soudruh. Rozdělí se s vámi o kdejakou svoji zeleninu a vypije vám jakékoli víno. Je do kolektivu nepostradatelný pro svoji tvrdohlavou dobrotivost. Má z nás ze všech asi největší dluhy, ale skoro každou báseň, kterou napíše, někomu věnuje. Vydal básnickou sbírku Den a noc a v nakladatelství Votobia zastával velice dlouho funkci soumara. Je rovněž výborný grafik a fotografuje. Žije v Olomouci.

Petr Odehnal (1975), historik, literární kritik a básník. Z nás největší doktor českého jazyka. Člen redakčních rad řady vlastivědných moravských časopisů. Kvůli tomuto zaneprázdnění dosud vydal jedinou básnickou sbírku a budu tak i synovi. Díky svému zakotvení v rodině a ve Valašských Kloboukách sbírku nevšední vnitřní soustředěnosti.

Milan Libiger (1975) je bohužel novinář na plný úvazek. Kdyby nebyl, těžko by si však z platu nějakého krmiče v zoo vydělal na svých pět dvouměsíčních cest do Indie a na Srí Lanku, na svého koníčka, který je de facto jeho hlavním povoláním. Splývání s tamním géniem loci – bez mobilu, s minimem injekcí a peněz – mu pomohlo napsat dvě knížky básní: jako polystyrén na hladině Indie a Na jedno u Šivů, básnické sbírky, které by určitě potěšily i Konstantina Biebla.

Autor tohoto editorialu Jaroslav Kovanda (1941) je životem protřelý člověk, bohužel postižený kromě hudby takřka vším uměním. Zřejmě zasažený nějakým Knížákovým virem; ostatně v mládí byli s MK přáteli. Kromě několika básnických sbírek a jednoho románu napsal ještě řadu editorialů a kritik pro časopis současné poezie Psí víno, který 10 let ze Zlína redigoval.


Za druhé. Jsme si vědomi, že ukázkami ze své práce třikrát do roka nějaký internetový časopis nezaplníme. Proto má každý z autorů-redaktorů ještě za úkol přizvat si do každého vydání jednoho hosta.

Původně mělo jít o jakýsi soukromý podpůrný spolek, protože většina členů Herberku je úsilím o obživu natolik vytížena, že na poezii nezbývá sil, což se mně zdá, a jak čtenář určitě zjistí, dost škoda. Posléze však zvítězil názor, že na časopis by to bylo málo. Jsme sice uzavřená společnost (nebráníme se ani tomu, bude-li vám Herberk připomínat vzdáleně i jinou útulnu, například Bilderberg), ale může se do ní dostat kdokoli, kdo elektronicky zašle své texty na libovolnou adresu:


františek.horka@mois.cz

Milan.Libiger@mfdnes.cz

lotocki@seznam.cz

Petr.Palarcik@email.cz

psi.vino@volny.cz – adresa Jaroslava Kovandy

odehnal.muzeum@volny.cz


s jedinou podmínkou, že bude vybrán.

Je docela možné, že prezentace redaktorů bude postupně čím dál řidší a bude nahrazena „valivem“ čtenářských příspěvků. Ale neplánujme, není kdy.

Herberk má sice šéfredaktora, Tomáše Lotockého, ale ten nemá právo veta. Čili nikdo z členů Herberku není nikým cenzurován. Já jako nejstarší jsem „pouze“ nositelem hrdého titulu herberksfotr.

Číslo sedm, sedm stálých redaktorů, má své opodstatnění. Před vracovským sklepem se nás kolem stolu víc nevejde a v Halenkovicích na chalupě mám jenom jeden chemický záchod. A ve Vracově a v Halenkovicích u Napajedel se redakce hodlá nadále scházet.

Další konotace nechávám už na p. t. čtenářích. Do jaké míry toto moravské „kolo“ bude s to překonat své regiónské hranice a podobně.


Jaroslav Kovanda, herberksfotr


Jakub Grombíř


Asonance po šichtě


Ta naproti přes uličku

Je vzorná nákupčí

Na mě ani nepohlédne

Ostatně proč taky


Pole se černají

Míjíme hradlo

Srnky se od trati odsunou

Jen tak aby se neřeklo


Botanika


Hostinec Na růžku

Jak záhon s úrodnou prstí

Na umakart jsou nasázeny

Unavené obličeje

Podívej, kvete Růžek…


Příplatek za odborný výklad


Školní výlety se na ochozu pošťuchují

zajímá je jen kdo koho kam dloubne

učitelky zchváceně otírají brýle

tak si ani nepovšimnou

jak jim za zády

nenápadně přežvýkne

mamut čekající na mahuta

na nové zmrazky

v plsti zrzavé srsti

užívá si zatím prázdnin

pózuje jak celebrita

na pytle s cementem

mazaně uplatňuje oblou křivku klů

po očku hlídá potomka

a ví, že jeho čas přijde


Předjaří


Životy pozvolné

Vidění periferní

A měsíc nad řekou

Okresní noviny

Dřímání v lokálce

Poslední cigareta

A světů tisíce

Jež nikdy neokusím


Jednou (pokus o kýč)


Přál bych si s tebou

V zapadlé kavárně

Popíjet likér vyrobený

Z brandy, čajových lístků

A okvětních plátků růží

Projít až dozadu

Kde se pod mramorovými sloupy

Popelí slepice

V rámech visí místo novin

Vzorníky motýlích křídel

A tiše hraje píseň

Tout le garcons et les filles de mon age

Darovat ti okřín

Plný průsvitných kamínků

Dívat se ti do očí

Dokud nepřiletí

Podle grafikonu

Tvůj pták Noh


Bohuslavice


Mladík s dlouhými vlasy

ve vyrudlém tričku

zavěšuje dětem

právě dokončenou houpačku

vlak se naklání v zatáčce

jeden z posledních slunečních dnů

a pes v boudě ohryzává

husí křídlo

na vymetání kamen


Alexandr Levin


Jak jsem strávil léto


Lovil jsem mouchy

Proháněl pavouky

Vytahoval brouky z bazénu

Usínal při ohlušujících sborech žab

Zíral z okna na rybník a psal knížky pro peníze

Vypočítal jsem trajektorie pohybu zvlášť koz a zvlášť ovcí

Hleděl za prolétávajícími letadly

Vozil v kočárku chlapce Ťomu

Kupoval od sousedky ovoce

Chodil k domácím číst maily

Přitom jsem domácím trhal jahody, šlapal po trávě domácích

seděl na židli domácích, ani nemluvě o jejich posteli

Dojedl jsem po dětech meloun, dojedl polévku od včerejška,

kousky kuřete a záhadné zeleninové ratatouille (to dost neochotně)

Pekl se s knížkou na slunci, aby se mi ztratil bílý pásek od hodinek

Bojoval s mobilem, který ukazoval chvilku VENKOV a chvilku MOSKVA

a pak chroptěl a vypínal se

Ležel v trávě a odháněl drobné štípající mouchy

Jednou jsme se dokonce s Marinou vypravili na cestu kolem světa

teda kolem rybníka, ale zastavil nás plot

Jel autem po Ščolkovské silnici, hrdě předjížděl

dvacetileté mercedesy a volkswageny, zlobil se na „gazíky“

a „saraje“, které se plazily v levém pruhu a neuhýbaly z cesty

Vozil z trhu ty nejsladší broskve, nejnekyselejší tvaroh

a nejtučnější smetanu

Žáby ztichly a uspali mě cvrčci

Podnikl jsem s uklizečkami exkurzi do buržujské chaty

Poznal jsem, jak se jmenuje a jak vypadá vratič

Zpozoroval jsem, že se ztratily kytaristické mozoly na prstech, a rychle

je začal obnovovat

Přitom jsem složil dvě písně

Napsal jsem dvě knížky pro peníze

Ani jednou jsem se nenachladil

Opálil se

Napsal jednu básničku


Šoubyznys


Šou


bez


nás


* * *


Moskva je přitahuje možností zůstat.

Snaží se zůstat, někteří dokonce věří, že

dostanou šanci zůstat navždy.

Potom, daleko později, vyjde najevo, že taková

možnost neexistuje. Ještě nikdo nezůstal navždy.

Ale nikdo se ještě nevrátil, aby řekl, jestli mělo cenu

se tolik snažit.


Alexandr Šlomovič Levin (narozen 14. března 1957 v Moskvě) je ruský básník a písničkář. Absolvoval dopravní inženýrství, pracoval jako programátor na železnici. Komerční úspěch jeho učebnice Práce na počítači pro samouky mu umožnil stát se umělcem na volné noze. Vydal básnickou sbírku Biomechanika, natočil desky Francouzský králík a Písně nebe a země. Byl členem literární skupiny Lingvosémantika, provozuje internetové stránky http://levin.rinet.ru.


František Horka


Alenkovice


Halenkovice, správně Alenkovice, far. ves na Moravě, hejt. Hradiště Uher., okr. Napajedly;

387 d., 1877 ob. č. (1890), kteří mluví nářečím uher. Slováků, kostel Pozdv. sv. Kříže, 4tř. škola, pošta a popl. dvůr. K obci náležejí osady nově založené: Kateřinice, Kržle, Lípové, Pláňavý, u Svatých, Zadřínový a Zemanový.

H. založil Jan svob. pán z Rotalu, pán napajedelský, mezi r. 1626 až 1634 a pojmenoval na počest své choti Aliny Bruntálské z Vrbna Alinkovicemi (u lidu Halenkovice). H. skládají se vlastně ze tří osad, jež v jednu spojeny jsou: H., Eleonorice a Kateřinice.

Mnoho stromoví ovoc.; nedaleko panský dvůr.

(Ottův slovník naučný)


Stigmata


velikonoční babička vždy podřezala kůzlátku hrdlo

obětí za všechny naše hříchy

stigmata koloušků po znamení

(Babi, proč se při křižování musíš dotýkat krvavými prsty?)

dívám se do hvězd nepadajících klíčem nehořících

prchám k tvému tělu beránku hlasitě vyzváním

(zvony přece včera odletěly a jejich křídla?)

necitelně se vkrádám do dvanácté komnaty

hojnou vláhu do našich temnot –

ryba v moři pýchy člověka

vysoko myslného chlípností křičícího

pátek němých motýlů v chorálu zbožnosti

mé touhy jsou hltavé

bezdušným tělem tvé křišťálové

obličeje spanilosti panenská

nevinnosti po utopení v souloži

věk bídný věk umírající věk churavý


věk rostoucí

mé vzpomínky….


mé zpanchartělé vzpomínky!!!!!


Budačina


Potomně rozřezal jí zahubenčat břicho

vytahal z ní dítě nekřtěné na výletě do chlebníku

svačinu v lese chutná salám špek šumák

citrónový stojí 20 haléřů uřezal mu pravou ručičku

schoval ji na poscaný kameň vylezu i slezu vytahoval

z něho žilky na prst zdýli po Hradské jezdili kupci z Hradišťa

do Kroměříže když jsme přišli do které krčmy tehdy ji vyndal

na kamna aby uschla v té jeskyni přece nemohli spát zbojníci

pořádný chlap se tam ani nevleze na každý prstek přilepil

voskovou svíčku malou možná je tady někde poklad zlato

drahé kamení had klikatý jeduplný když ty svíčky hořely

žádný zbojníka neviděl hoří na prstech zahubenčat žádného

zbojníka jsme neviděli jenom plamínky všude na stromech


Kost


Kuličky se hrají u hřbitovní zdi

červená žlutá do důlku skleněná

Ej Ej snilo sa mi snísko


kost vykopaná kost odhozená

na hrobech zbytky popela

to pokušení dát ti ji do kabelky

proč křičíš proč pláčeš

možná bych Tě raději už tehdy líbal

tu kost štítivě vyhazuješ

je třeba vrátit do země prach

popel obracení

popel na moji hlavu

už šedivím

Navždy jsem tě ztratil

tím umrlčím vyznáním lásky


vítěz bere vše


Rojení mravenců


oxid oči zásaditotvorné

vykochávám se ulicí parkem

kvasidlo života živůtku napnutého

oxid oči kyselinotvorné

královno ! mydlí se každý den

podpaždí chloupek po

chloupku vytrhává voskuje

odhaluje se nám

oxid oči amorfní

vejce prominutí bezbožné

já vrhám oštěpem já házím oštěpem

nastav bříško odhalené opálené

můj neholený cíl

oxid oči neutrální


Říje na Dolině


podzimní barvy listí padají na hladinu rybníka

šum deště ustal:

Utrhni poslední hrozen Příteli !

Tvůj pohyb je jen nejistý stín mezi větvemi

Ticho v nás je neklidné…

NEBREČ ! NEBREČ !

jsme pryč zrazeni v zemřelém čase


Tanec na leknínech v Buchlovicích


po květech leknínu tančíš Nymphea alba

ZMÁMENÁ rituál zběsilosti hostina světla

tisíce hvězd na hladině

tisíce květů na obloze

zadržíš duši zbavíš noc kůže

prodlužuješ čas našeho bytí

TY tišitelka bolestí lásky těla tančíš

lekníny chladí! poutáš mé smysly

ESENCE ztichlých vášní Nymphea lotus

trháš levou rukou květ polykáš jeho záři

tvoříš zázrak tancem – rozkoš

nespoutaná se blíží


Šácholan hvězdnatý

(Magnolia stehlata)


Rozličných barev vůni mne zasnub

perlový lístku kvetoucí –

nejdokonalejší krásných okrasa!

jasnosti hvězd pronikající

vznešených světel nebeských


Převelebná!!!


Bílá růžovou barvou se červenající

utěšující prvopočáteční skvělosti

proudem rozkoší tvé napájející se


Rozdvojil jsem se

abych sám sebe mohl pojídat


Viselci


každý správný chlap se nakonec oběsí když se děda

vpíjel chodil se věšet na Zadní Krásnou provaz z oběšence

kdo má dobře nakoupí starý Ló se oběsil v šopě na dřevo

vedle vlčáka staženého z kůže tak tam viseli spolu jeden do klobásek

a na pečení a druhý do země nebo ho spálí? boty z oběšence

kdo má nikdo ho nedohoní na Zadní Krásnou je daleko

než tam dojdeš vystřízlivíš palec z oběšence

kdo má za škraní nikdo ho neuvidí stejně tam v horách

visí naše duše opilé na dubiskách prastarých


Jarní otvírání skály


Zahrado podoby černá


mlčím sněženky

mlčím konvalinky

mlčím růže

mlčím první sen


Pamatuj!

vůně hltavé

obličej narození tvého v hladině vodní –

žádný není, kdo by neviděl


Tobě obětuji svůj oděv

květiny na svou horu přenesu:

dobře jest!


Jiří Mašek


Ž A L T Á Ř


ZPĚV OFELIE


Kolumbus zmaten byl

když odkryl prvosenku

hoch co mě políbí

objeví podprsenku


Tisíc a jedné noci sen

a oranže a fíky

mám více pokladů

než obě Ameriky


Všechno ti odletí

zpěv Serafínů

jestli mě poraníš

jen stínem stínu


SEDMIHORKY


S loutnou tu milovali princi

za čarokrásných májů

Jak minci otřelou čas snící

v plesnivý plyš tě zaklel hájů

Spí spí spí spí vrabci

Vějířem ladí

na strunách slunce lazurný gejzír

Zeleným kobercem kráčí vezír

kohout se spuštěným hledím


Motýlím křídlem

krajinu zakletou

probouzet marno

Bílou raketou


Snad z pohádek palice větrem hraje

Snad stínů pád ztlumený plyšem háje


ŽEBRAVÝM MNICHŮM v NANCY


Baletka schystaná k tanci

Koketní siréna Město Nancy

V bran šněrování zlacených

dvou ňader šepot fontán dvou smích


Za městem k nebi pláč parníků zní

bílé lodi vlekou černý proud

jak náruč ženy otvírá se cesta Plout odeplout

s bohem cyničtí mniši žebraví


v kapse ni sous bratříčci vrabci

ani drobeček ta vaše skýva

jen píseň mám chci cestou ji zpívat

ať ozvěnou jak vzpomínka se vrací


Baletka schystaná k tanci


VEČER


Večer u potoka stanul s písní svou

odchází obzor hrbatý nosič barevných pochodní

a měsíc zlatoústý měsíc ten milenec láskou šílící

chladí se v tůni zelené A z tůně zelené

podobna zlatému prstenu z tůně zelené

hoří palčivá úzkostí vášně otevřená ústa

Ó neskláněj mléčnou šíji k líbání

má lani jiskroboká


KRAJINA Z VERNISÁŽE


Paprsek roztříštil třpyt modrý po jezeře

jak pohádek listy v staré čítance

převracíš očima průzračné keře

a z rosy spřádáš křehké romance


Spí stromů stín

a v třtinách světlo láme

s červeným člunem odplouváme

v začarované paláce


DOMRÉMY


Na kolo bulvárů vlámán smích žen

Nahatý smích V hru pohárů hran

S bohem Paříži


V loktech potoka vesnice spí

topoly předou předou a předou

vřetena ticha


Otcovská stáda pásala’s tu kdysi

a hvězdy Odkud zní záhadné hlasy

Jano pastýřko s přilbicí

překročit všechny hranice

třeba z ohně


Bez konce dálko dálko v noc pohřbená

Bezstrunná harfo luk podzimní jara má

umlklých hlasů zmlklý zvuk

kde uslyšíš

Topoly předou předou ticho


NÁVRAT


Ocúnů cudných útlou struhou

Odtéká podzim ze zahrad

Na lyru léta sedmistrunnou duhu

Nebudou nebudou pastýři hrát


Opouští jablko stromů kolébku

Ó zrychlený pád rozkvetlé bouře

Vodopád plamenných polibků

Ve strunách vlasů probírat se dlouze


nohy žen magnetické střelky lásky

nad milencem spjaté k čemu se modlíte

viděl jsem vás viděl v podobě plamenů

a z tohoto hořícího keře

promluvilo hrozné mlčení Boha

neboť na stříbrné píšťaly varhan

hrajeme pouze satyrskou melodii

myslíce že se nám narodí Kristus

z ukolébavky moderních tanců

ani Dionýs ani Dionýs

leda blázen jako celé století


Na černých věžích Prahy v té oáse Čech

Ve stínu století zrají jablka baňatá

Maně se zdá že i na tváři vzroste ti mech

A cizí je vlastní kravata

Hřebeny mostů hladí mou Loreley

Vltavu princeznu zakletou

Zelený vodník Mikuláš hráč na šalmaj

Zpívá jí uspáván Loretou


* * *


Ať zní tam v dálce za modrýma v dálce horama

Slunečních zemí tance a hudby

Vrkání pocelů placené lyrama

Má země sní v řetězech hor své sudby


z kolika růží jste ssáli už krev

ale milenku nenašla tvá náruč

šaškovsky zpíváte falešný chvalozpěv

a brázda co kypřil ji přísný můj děd

osiřela

když nikdo

alespoň sám sobě podati přátelskou ruku


a uvěřit

že celá země

je jablko

darované nejen k pokušení

ale pro spásu v smrti


Advokát JUDr. Jiří Mašek se narodil 26. 3. 1905 v Ohrazenicích u Turnova, zemřel 8. 4. 1959 v Praze. Vydal dvě básnické sbírky: Žaltář (1929) a Žal věrný (1940).


Jaroslav Kovanda


Z Francie domů


Ještě jsem koupil podprsenku – dva sáčky na slib

konzervu růžových krevet

a v Le Bourget nasedl na tlusté letadlo

a do tmy jak z olova

dosedl Na Ruzyni

svítil už jenom ten klitoris pěticípý

i na polštáři Ministerstva vnitra

zatímco na Champs Elysées neonový rožeň

a těch grilovaných aut Vzpomínáš?

Před nádražím Praha střed zas

dva chlapi ve rvačce sebou škubali v kolejišti

než tramvaj přijela Honem na Hlavák

ještě pivo a 1969 noviny pod paži a poslední vagón byl můj

A ten co mně pomáhal na nohy

hned říkal co Dubček

a tatínek že by mu rozbil hubu

kdyby se dal na politiku a vůbec

nebylo čím tu báseň vylepšit

snad jenom že vlak končil v Košicích

a já jsem už dlouho neviděl Hornád


Praha – červenec 1969


Na pobřeží


Chtěl bych opravdu zas někdy jet vlakem

z Bad Doberan přes latu náměstí

a dívat se na sebe z okna

jak běžím po hradle

chuchvalce páry na hrudi

jediné medaile?

Žena má červená ústa kdesi na líci

syn ještě nepodepsanou čepici

v Heiligendammu vystupujem…

Maxim Gorkij si tady před válkou léčil Peškova

a my ležíme za nákypem hřbitova

jak u Metuje…

vlny jak čuvači nám kotníky lížou

Pospávám v duně a myslím na Německo

na tu kafilerii a koželužnu v jednom

kdysi

a žena se ptá co jíst chci

a kdy prý ji konečně vyžulím

vysekám do kamene přece

Zde u zátoky vestoje anebo vkleče?…

Sýkora v rákosí zas volá syn…

a našinec v duně přemýšlí

jestli tam znali

indiánský způsob činění kůží mozkem

neb každé zvíře má prý dost mozku na vyčinění té svojí

Jak prosté

Jak lehce tě tady na pobřeží

podobné sarkomy napadají


Rostock – červenec 1977


Krajina

Jaroslavu Seifertovi


kolem Urbina

je mírná

jako pudink vyklopený na tácek

a Bramante

skládanku dóžecího paláce

si postavil beztak

byl ještě v ohrádce

a Raffael Santi?

s talenty se tady topilo

poledne – půlnoc dne

z holičství voní buchty a pitralon

ó Urbino

ó pitralon


Itálie – červen 1974


U Volhy


V muzeu samovarů nás pozvali do „byfé“

a zapálili dřevo pod tím nejtlustším

„Ivanem Ivanovičem“


Popili jsme čaj a zakousli

a pak šli k pomníku Afanasije Nikitina

který vykonal první přátelskou návštěvu Indie

ovšemže v převleku za muslima


U toho bronzu nevěsta s nohou v sádře se fotila

komáři dotovaní Volhou

pod stanem pili jsme pivo Afanasij

desítku docela dobrou


přikusovali jsme k ní sušené oukleje

slunce fládrovalo stan

Volha kolem vlekla pomeje

Seina v rohu kdosi zasténal


Tver – květen 2009


Na tak dlouhé cestě


a zejména když poprchá

musí se občas udělati

a lékař Čechov by určitě nebyl proti

technická zastávka

Hle Autobusové nádraží Kuvšinovo

autobusy nikde jen kde tu hovno

a protože Slovan nerad močí sám

slyším z řady za budovou:

A kdekoli můžeš dej si k jídlu rybu

neboť ryba má takovou sílu proto

že byla na zemi už před potopou

takže není prokletá (Michail)

a Viktor Širokov se omlouvá za Rus

že jejich zem je jako ta slovensky ortuť

tak jako malé kuličky k velké rády přilnou

tak se i k Rossii malé národy rády „přirtutí“

a Černohorec Miljutin

se mě ptá jestli znám první Mao-cetungův zákon:

Vždy když se postavíš k nějakému problému čelem

máš prdel vzadu…

lebeda v dáli sletovaná je už

s jezerem Seligerem

naposledy se zasměj

na oběd k mnichům tam jedem

na daču


Tverská zem, květen 2009


Cestou k jezeru Seliger


říkám Srbovi Goranovi

který sedí v autobusu hned za mnou

jeden můj postarší bonmot:

2. července 1992 byla v Bělehradu taková tma

že jsem nerozeznal Srba od Chorvata

A když se ho ptám

jak rozezná

aby mohl nenávidět

jak oddělí to svoje zrno od plev

co mu napoví ve tmě

aby mohl vinit

do týla mi jen hlesne:

instinkt


Tverská zem – květen 2009


Obřady skončily


jiné skupenství polévky stoupá ke stropu

bonbóny měknou mezi okurkami v ukropu

mnich který má nejspíše domácí trest

z plátna a klihu nám k jídlu čte

jakousi krvavou tresť

vynikající byly bliny

i bramborová kaše

i pirožky s mletým masem

rybí karbenátky ale

zdály se mi už krapet osahané


Jezero Seliger – květen 2009


Michail A. Pismennyj


Človek končiaci


Včera som stretol Dášenku Milisiponti. Nebolo možné ju neľúbiť. Tvár odutá, topánky rozťahané s nabok vyplazenými jazykmi. Z očí sa stratila akákoľvek radosť.

– Čo čumíš, baran? – prehodila.

Už je zaťažko i niekoho ľúbiť. Akákoľvek čistota je fuč.

*

V divadle vystupoval básník Stojlov z hlavného mesta. Recitoval úžasne. Poslal som mu lístok: – Povedzte o sebe! Ako ste sa stali básníkom?

Odpovedal, že krv býva venózna – bez kyslíku a arteriálna – s kyslíkom. Arteriálna ide k srdcu a venózna zo srdca. On je akoby arteriálna krv. Strká srdca národa, aby bilo. O sebe nepovedal ani slovo, podliak.

*

Udreli ukrutné mrazy. Som stále v kabáte.

*

Oproti môjmu oknu sa okotila suka. Súcitným jej bolo ľúto. Zbili jej búdu a podstlali slamy. Ha-ha-ha, mrazy!

*

V knihe ponúkali Fetova. Nekúpil som. Knihy sú mi už na nič.

*

Videl som, ako v hmle opitý Vaňka Tarin šťal na šteňatá, ako natŕčali papuľky pod teplý prúd. A potom zamrzli, sprostáčkovia. Suku bolo treba odohnať od okna, lebo vyla. Aj búdu rozmlátiť, aby sa nevrátila.

*

Štence zasypalo snehom.

*

Nevládzem spať. Velmi som zostarol. V nemocnici ma nechcú liečiť. Doktori sa ma stránia. V obchode nemali mlieko.

*

Porochov povedal, že Sidor robí v „Novom svete“. Rozhodol som sa napísať poviedku a poslať ju Sidorovi. Velmi dobre sa poznáme. Tutove to zverejní.

*

Píšem poviedku, ako robotník vynašiel sústružnícky nôž. Treba zájsť do fabriky, pozrieť sústruhy.

*

Bol som vo fabrike. Sústruhy šumia. Kovová stružlina je veľmi krásna vecička.

Robotníci mnou opovrhujú. Však uvidia, keď to Sidor uverejní! Intelektuálske dielo je vždy nevzdelancom smiešne.

*

Poviedka je skoro hotová. Robotník sa bije s inžinierom o svoj vynález, hovorí mu: – Čo čumíš, baran? Inžinier nespí celú noc a ráno prichádza k robotníkovi a hovorí mu: – Nauč ma, pracujúci človek! Inžinierovi ušla žena, robotník ju berie za ruku a vedie ju k inžinierovi. Ostalo len opísať, ako všetci oslavujú zmierenie.

Robotník sedí na čestnom mieste v dome inžiniera a ospravedlňuje sa mu za „barana“.

– Ja som bol hrubý a tvrdohlavý – hovorí inžinier. Jeho žena sa usmieva.

*

Dopísal som poviedku a celý den ju prepisoval načisto.

*

Čítal som poviedku Porochovovi. Veľký úspech. Porochov je hlava! Podotkol, že výrazy hrubý a tvrdohlavý nesedia. Odporúčal prerobiť. Velmi chválil môj cit pre to, čo treba písať. Takú poviedku Sidor musí uverejniť. Ja sám viem, že nič lepšieho som nikdy nenapísal. Dobré by bolo prečítať to Dášenke Milisiponti, ale ako vraví Porochov, teraz začala piť. Syn ju vyhnal z domu a tak prenocováva kde jej príde. A komu je vlastne ako ožranka potrebná? Strašné čo len pomyslieť, čo život vyparatil s mojou láskou. A ešte strašnejšie, keď si silno rozhorúčený tvorivým úspechom.

Ak Sidor túto poviedku neuverejní, napíšem ešte jednu, ako ženská večer, keď je už skoro tma, išla z roboty, podišiel k nej chalan a vraví: – Teta, tu v šope horí. Neviem to uhasiť. Ona vojde do šopy, natiahnu jej na hlavu vrece, zvalia na zem, roztrhnú blúzku a začnú znásilňovať. Bolo ich niekoľko, všetko ešte deti. Zrazu počuje cez vrece: – Saňka, chceš skúsiť ženskú?

Chcem, odpovedá Saňka.

No, tak poď, lebo nám už stačí.

Saňka podišiel a skúsil. Potom sa všetci rozutekali. Dlho ležala v šope, plakala. Vrátila sa domov. Syn sa pýta: – Kde si bola?

– Tam, kde aj ty – odpovedá. Saňka bol jej syn.

Poviedka musí byť hrôzostrašná. Obsah mi kedysi porozprávala Dášenka. Hovorí, že to bolo tak. Všetko je možné. U nás je možné všetko.

*

Dneska som poslal poviedku Sidorovi do „Nového sveta“. Našinec, je z nášho mesta. Kedysi mi nosil svoje veršíky. To já som ho priviedol k literatúre. Odtiaľto sa datuje jeho kariéra. Možno povedať, že ja som ho sotil do literatúry. A moja poviedka je priechodná. Hej, hej, aj moja biografia je celkom slušná. Nikdy som nebol súdený, a dokonca ani ženatý. Všetkých zhromaždení som sa poctivo zúčastňoval, ktoré má v živote stretli. Ani raz som sa nebil, nepijem a nefajčím. Celý život ľúbim Dášenku Milisiponti a literatúru. A kvôli literatúre som sa s Dášenkou neoženil a neskĺzol ani s ňou, ani so žiadnou druhou do mimomanželského styku. Spomínam. Dášenka ma raz pozvala k sebe a začala ma oblapkávať na celom tele pričom sa sama vyzliekala, moju ruku si položila na svoju hruď, ba aj inde. Ale ja som ušiel. Rodili by sa detičky a kde by bola literatúra! A ja som sa narodil pre slávu. Celý náš život poznám skrz-naskrz, ako nikto. V mojom pere je jedenapol Dostojevského. A teraz je všetko v Sidorových rukách!

Sníval som, sníval som a sníval.

*

Bol odmäk a štence sú opäť vidieť.

*

V novinách chválili básníka Stojlova. Neviem, neviem…

*

Prisnila sa mi matka. Ako keby sa pýtala na Dášenku a já som nevedel, čo jej odpovedať. Povedal som, že som poslal poviedku do „Nového sveta“. Odpovedala, že či môže vôbec ona pochopiť, že je svet úplne nový? Veď už dávno nežijem! – dodala.

*

Bol som na cintoríne. Chcel som prejsť k maminmu pomníčku, no všetko bolo zaviate snehom. Zastavil som sa. Neprešiel som. Zdiaľky som poslal smutný pozdrav. Idem z cintorína. Oproti mne nesú po cestičke truhlu. Vidím, Dášenkin syn Saňka kráča bez čiapky.

Koho – pýtám sa – pochovávaš?

Matku. Išiel som spolu s nimi späť na cintorín. Rozlúčil som sa s nebožkou, pobozkal jej ruku. Padal sneh a na jej tvári sa netopil. Už som nič necítil, lebo som bez čiapky skrehol. Bolo mi nepríjemne a strašne. Veď som ju ľúbil, a teraz iba chlad. Hodil som hrsť zeme na truhlu a rýchlo si natiahol čiapku.

Na kare sa Saňka opil a začal všetkým rozdávať matkine veci. Všetko šatstvo dal babám, a mne – moje listy Dášenke, zabalené v handre. Keď som si lepšie všimol handru, zistil som, že je to jej šátok – pamätná šatka, pre mňa veľmi pamätná – aj keď celá potrhaná, chráni vzor. Dášenka ju nosila, ked’ chodila do školy. Vtedy začala i naša láska i moja láska k literatúre. Uvidel som ju v nej a začal som písať básne. A odvtedy píšem raz verše, raz prózu.

*

Moje listy čítala Dášenka až do zodratia papiera. Plno slov: láska, ľúbim, milovaná. V jednom mieste som ich zrátal. Rozmýšľam: ak ich bude párne číslo, tak poviedku uverejnia. Párne číslo nevyšlo, no ak prirátame slovo „láskanie“, ktoré vlastne tiež označuje lásku, tak to sedí. Značí to, že poviedku čakajú problémy, ale Sidor pomôže. Viem čítať znamenia osudu.

*

Stretol som Porochova. Hlboko sa uklonil a povedal, že budem skoro slavný. Prosil nezabudnúť a orodovať. Nestihol som sa opýtať, za čo treba orodovať, pretože Porochov zrazu zaplakal a krížom odo mňa utiekol.

Čože, čože! – kričal som za ním.

Prepáč, kamarát, závidím ti. Já som nič, len protiveň! – odpovedal mi cez ulicu a zmizol.

Dobrý človek tento Porochov. Čestný. Velmi málo je takých. Treba povedať, že nešťastia robia dobrých ludí, a Porochov – je nešťastný. Kedysi zabil človeka a teraz verí v Boha a číta knížky.

*

Bol u mňa Porochov. Veľmi sa obával, aj so mnou hovoril, stojac vo dverách.

– Len o jedno ťa prosím – hovoril – keď budeš slavný, spomeň si, že je na svete akýsi Porochov. Nezabudni, prosím – Porochov!

Čudný človek, hovorím pravdu!

*

Už som všetko prečítal a premyslel, čo bolo možno človeku.

Nemám už viacej o čom myslieť, ani čítať.

*

Upratali štence. Neusliedil som kto.

*

Básník Stojlov vydal novú zbierku. Nekúpil som.

*

Videl som suku, ktorej zahynuli štence. Opäť ju obskakujú psiska.

*

Filozofia: ohovárači nežijú svojim životom. Hľadajú u iných, čím by žili.

Hovorí o mne polovica mesta. Sláva!

*

Kedyže už príde list od Sidora?

*

Filozofia: spisovateľ žije doslova životom národa. Všetci ho poznajú.

Dnes o mne ktosi v mliečnom bare povedal: – spisovateľ.

*

Porochov všetkým všetko rozbľabotal. Nebudem už môcť pomaly vyjsť ani na ulicu.

*

Videl som Saňku Milisipontiho. Povedal, že ak o ňom napíšem poviedku, jednou ranou ma vprace do rakvy.

Verím. Saňka je bandita.

*

V televízii ukazovali básníka Stojlova. Opäť opakoval slová o venóznej a arteriálnej krvi. Príde čas, kedy mu nepodám ruku.

*

Kedyže už Sidor odpovie?

*

Videl som vo sne matku. Povedala…

Nepovedala nič.

*

Sidor, konečne, netvor. On čaká moju smrť, aby mi ukradol moju poviedku.

Prisnila sa mi matka. Povedala: – Príď ku mne! Je mi tu smutno.

*

Bol tu Saňka. Prosil peniaze na víno. Dal som.

*

Saňka bol ešte raz. Povedal, že ma má za otca. Opäť som mu dal peniaze.

*

Poslali mi späť poviedku. Porochov ma na ulici nepoznal.

Poľutovaniahodný človek.

*

Som unavený. Mrznem. Bol tu Saňka. Priniesol mlieko a chlieb.

Pýtam sa: – Pochováš má, keď umriem?

– Nenechám ťa hore – odpovedal.

*

Stratím sa spolu so zimou. Jari ma neodovzdá.

*

Chlieb zoschol a mlieko sa prekyslo.

*

Už dávno nebol den. Píšem pri zažatom svetle. Klopú mi na dvere. To prosí mama, aby som otvoril, a spolu s ňou – otec, dedko. Dášenka Milisiponti a mnoho dávnych ľudí. Je ich stále viacej a mne je ťažšie tu sedieť. Treba otvoriť, alebo neotvoriť. Sú tam také hlasy, ktoré nikto okrem mňa už nepočuje, skrátka som posledný človek, člověk končiaci.

Pochopil som pravdu o ľuďoch: človek, ako kameň, je slepá ulička prírody. Cez človeka cesta nevedie.

*

Prišla jar, alebo odmäk? Zo strechy sa lejú povrazy. Všetko je za chrbtom. Vpredu jeden chrbát. Ostávam žiť. Ostávam v zime.

Neklopte! Žiadny objav – otvoriť dvere.

*

Blázon urobil chybu. Do jari vypleštíš oči.


Alexander Milisiponti


Z ruštiny přeložil Juraj Kalnický


Povídku od Michaila Andrejeviče Pismenného Človek končiaci jsme otiskli v 7. ročníku Psího vína v čísle 27 v roce 2003. Petr Štengl ji dodnes považuje za jednu z nejlepších povídek, jakou kdy četl. Podobný názor mám taky. Troufám si říct, že jsme byli já, hluboce nevěřící ateista, a Michail, hluboce věřící katolík, který mimo jiné napsal tisícistránkový životopis Panny Marie, přátelé. Jsem jeho velikým dlužníkem. Přeložil nezištně do ruštiny řadu mých básní i povídky o Nejakém Jurovi Vičíkovi. Propagoval mě, kde mohl, díky němu moje texty a reprodukce mých obrazů vyšly v řadě ruských časopisů a „Jura Vičík“ i knižně v moskevském nakladatelství Levona Osepjana. 21. prosince 2011 jsem od jeho přítele Slováka Juraje Kalnického dostal tento mail: Michail Andrejevič mal dnes v rodném Noginsku pohreb je mi z toho moc smutno juraj Mně dodnes, Mišo.

–jk–


Milan Libiger


PO PŮLNOCI V GARSONCE


Pocity neurotické

jak slípky slídí

zatímco soused Lévay

co se dneska nastěhoval

drží tóny dlouho

a něžně jako šek

v baladě cikánské


baladě o měsíci?

srdci? smutku? prokletí?

o nešťastné lásce plavého chlapce

jemuž matka jeho milé

dře obličej

několik dní

neholeným rozkrokem?


cikán zpívá

a ráno se ženou vynáší k popelnicím

starý divan


ZASE SRDCE TEMNOTY

(J. Conradovi)


Touha válčit

se šíří jako vši

spokojení Dánové

pláčí na letišti


ale ten pocit moci

poškrábat se

hrůzou!?


a jen tak mimochodem podupat pole máku

oholených zarostlých

vesničanů


když Tálibán

je jako sponka

fandů Brøndby

i FK


DĚLÁME DŘEVO


Na dvoře mezi poleny

zahlédl Radim eurosložku

s horoskopem

– Jsou to pičoviny

podle hvězd jsem

empatický a přelétavý –

a přiloží předpověď

do kotle Viakon


pak pot


v pauze nám jeho žena Helena

servíruje šnycl kaši pivo

– A kde je zelí? –

praští pěstí do vratkého stolu Ráďa

zatímco jejich tři děti

v patře válčí

kolínkama


pohledy zapění pivo slepice a slunko

nepřestává pálit


ÚNOROVÁ RÁNA


Jsi slušná

nechceš típnout mobil

co pořád vyhrává

protože tvůj muž už vstal

a nikdo u dětí


ležíš v mé posteli s hlavou zvrácenou

na počátku pondělí

na tvém ohryzku

ztrácím řeč


přikrýváš mobil polštářem


ZABÍJAČKA V HŘIVÍNOVĚ ÚJEZDU


Řezník bourá zázrak

pravdivá krása vnitřností

mám teplou ledvinu

na dlani

rozříznu a otevřu ji

jako pouzdro na brýle

– uvnitř třetí břeh?

– Srdce a plíce do vřícího kotle –

nařídí řezník

zatímco oči žere kočka

a plné tlusté střevo

káže na hnoji


NOČNÍ SLUŽBA


Jogíni ignorují spánek

coby ztrátu času

štipský kostel se otřepal

– Neznám to tady nic nevidím –

ač natažený neodbyl jsem

babičku

vedu ji na záchod

se sítnicí jak řešeto

pustila to v chodbě na dlažbu

a cestou k posteli

mi děkovala

– Zase někdy přijďte

a na shledanou –


opět ve tmě

se ještě omlouvá

duchům pod stropem

že je předběhla


OPOUŠŤĚNÍ


I.


Rozechvívá mě život i smrt Ježíše

a rozesmívá osud

virtuálního šerpy Krista

toho nosiče našich břemen


copak jsme každý Messner?


II.


Pane

modlitba čpí potem

jako rukavice


ale věčnost – jak se mi zdá –

není epická


III.


Začíná pršet

jako by nebe sázelo vodu

a chce se mi vyšplhat po dešti

ve jméno otce matky

i bratra staršího


kámen


Yusef Komunyakaa


JAK NÁM PADAJÍ KARTY


Proč jsi byl pryč

takovou dobu? Pochovala jsem

dalšího manžela, co jsem tě

naposled viděla držet se nebes.

Prý tam, kde teď žiješ,

sněží po celý rok.

I hrušním a jabloním

jsi tady chyběl –

suché větve kol dokola,

jak po válce. Pojď blíž,

oči mi zeslábly.

Přes pole bílé krabice

úlů, tiché jak země,

tiché jak tvoje pohlednice, které nikdy

nedošly. V září večerního

slunce mi zbledly vlasy,

starý chlév se naklonil

k zemi. Kyklopa jsem před dvěma roky

uložila v pytli do vykopané jámy. Pole

s kukuřicí teď ovládly

klejcha & ostružiní.

Tak nám padají karty;

Anna, ta krásná dívka,

pro níž jsi byl ochoten

znovu a znovu láskou umírat,

žije teď v New Orleansu

na obou stranách

Bourbon Street.


(Tiptop)


ČLOVĚK NIKDY NEVÍ


Na chvíli tančil s vysokou

trávou, jako by byl v kole

s tanečnicí. Naše hlavně

byly rozžhavené doběla.

Než jsem se k němu dostal,

modrá svatozář

much si ho už přivlastnila.

Vzal jsem mu fotografii, kterou

mačkal v ruce.

Nevím, jak jinak to

říct: Pocítil jsem lásku.

Ráno se zase utišilo,

až na vzdálené houfnice

a zvuk někde vzlétajících vrtulníků.

Strčil jsem mu náprsní tašku do kapsy

a obrátil ho, aby už

nelíbal zem.


(Dien cai dau)


ULICE TU DO


Hudba rozčísla večer.

Zavřu oči a vidím,

jak chlapi do prachu kreslí hranici.

Amerika se protlačuje membránou

mlhy a bouře, a já jsem zas malý chlapec

v Bogaluse. Nápisy Jen pro bílé

& Hank Snow. Ale dnes večer

vcházím do baru, kde dívky

uvadají jak tropičtí ptáci. Když

si objednávám pivo, madam

za pultem se tváří, že

nerozumí, a její zrak

sleduje každou bílou tvář, zatímco Hank Williams

vyzpěvuje ze světélkujícího jukeboxu.

Zrazujeme se navzájem tam, kde

nás jedině kulometná palba

dovede sblížit. Dále v ulici

si svoje místo drží i černí vojáci.

Zákaz vstupu mě vtahuje

hlouběji do uliček, kde hledám

něhu v hlasech

zraněných vlastní krásou & válkou.

V džungli u Dak To

& Khe Sanh jsme bojovali

s bratry těch žen,

které se teď chystáme vzít do náruče.

Spojuje nás víc než jen

národ, když se černí & bílí

vojáci dotýkají v rozmezí minut

stejných milenek, cítí

vzájemný dech,

aniž by věděli, že ty pokoje

se sbíhají jak tunely

vedoucí do podsvětí.


(Dien cai dau)


PŘED ZDÍ


Moje černá tvář bledne

a ztrácí se v černé žule.

Řekl jsem si ne,

jen k čertu žádné slzy.

Jsem z kamene. Ale i z masa.

Můj zamlžený odraz mě pozoruje

jak dravý pták, profil noci

nakloněný k ránu. Hnu se

– a kámen mi dovolí vystoupit.

Změním směr – a jsem opět

v pomníku vietnamských veteránů,

jen na úhlu světla záleží,

kde se ocitnu.

Procházím těch 58 022 jmen,

nejistý, zda nenajdu své vlastní

v kouřovém písmu.

Dotknu se jména Andrew Johnson;

zahlédnu bílý záblesk miny.

Jména se zatřpytí na halence ženy,

ale když poodejde,

zůstávají ve zdi.

Svítivé tahy štětce, červená křidélka

ptáka napříč mým pohledem.

Nebe. Na nebi letadlo.

Obraz bílého veterána ke mně

připlouvá a jeho bledé oči

hledí skrze mé. Jsem okno.

On ztratil pravou ruku

v pomníku. Z černého zrcadla

se snaží žena vymazávat jména:

vlastně ne, jen češe chlapečkovi vlasy.


(Dien cai dau)


SRŠNI


Když ostří pluhu vyvrátilo

starý pařez pod

povrchem jak žebrákův

zkažený zub, vylétli

a starý Jackson nechal pluh

zaseknutý jako velrybářskou harpunu.

Kůň vyvstal jak půlnoc

k rozbřesku, řízený něčí

časomírou. Zatřásl se, ale ne

jako se natřásají ženy

před zrcadly v šestákovém

obchodě – bylo v tom hlubší spojení

s večernicí na nízkém obzoru.

Stál tam, v postroji,

zpěněný, prostě jen

zaleknutý tím nemírným, podivným

tichem. Zaržál

jedinkrát a pak mu ta celá

nádherná modročerná obloha

spadla na na záda.


(Magické město)


MILOSTNÉ DOPISY MÉHO OTCE


V pátek vždycky otevřel krabici od domina,

když přišel domů z pily

a chtěl, abychom psali matce,

která posílala pohledy s pouštními květy

většími než člověk. Prosil ji

a sliboval, že na ni už nevztáhne

ruku. Já jsem byl spíše rád,

že utekla a někdy jsem chtěl

připomenout, že po „Puntících v měsíčním svitu“

od Mary Lou Williamsové jí otok nikdy nesplaskl.

Kapsa jeho tesařské zástěry se vždy nadouvala

starými hřebíky, vytahovací kladívko

měl zavěšené u boku & prodlužovací šňůru

smotanou u nohou.

Tlačil jsem na propisku,

jež kroužila slova: Lásko,

miláčku, zlato, prosím tě.

Seděli jsme v tiché surovosti

voltmetrů & závitnic

ztraceni mezi větami…

Odlesk pětilibrového klínu

na betonové podlaze

dveřmi jeho dílny

přitáhl západ slunce.

Třeba se jim smála

a pálila je nad plynovým hořákem.

Můj otec se uměl jenom

podepsat, ale z pohledu do plánku

byl schopen říct, kolik cihel

je třeba na stěnu. Tenhle muž,

schopný ukrást si na dvorek

růže & hyacinty, tady teď stál

s očima zavřenýma, s rukama v pěst,

pracně hledal jednoduché slovo, téměř

ospravedlněn už samotným snažením.


(Magické město)


KACÍŘSTVÍ


Ale ano, krev zažehla meč

na východě i na západě, aby se oddělili

bohové a homo sapiens.

Ne, nebyl to penis,


co se snažili farizejové zkrátit

a amputovat. V tu dobu

jazyky uhnívaly jak tučné fíky

na ulomených větvích. Palegiánská


myšlenka mohla stát muže hlavu.

Ženy byly zahnány

z kazatelen a jejich písně

už jenom mírně voněly myrhou.


Někteří formovali lži a odlévali z nich

zlaté sochy. Jiní viděli hořící hranice

a tvrdili, že svobodné vůli se nemůže dařit

v tělech loutek, v nahlodaných bůžcích.


(Posmívat se bohům)


Yusef Komunyakaa (1947), americký básník, držitel Pulitzerovy ceny, vydal řadu sbírek: Tiptop, Omlouvám se, že mám v hlavě oči, Řečí neónu, Dien cai dau („pomatení“, vietnamský výraz pro Američany), Magické město nebo Posmívat se bohům. Uvedené básně přeložil Josef Jařab, vyšly ve výboru autorovy poezie Očarování, vydalo nakladatelství Paseka, s jehož laskavým svolením je publikujeme.


Tomáš Lotocki


(Básně z rukopisu)


Halenkovice


Obléct se do žluté haleny

v těch stráních pro šest sluncí

kde pošťáci na bicyklu

vyvržou samoty

aby řeč ticha nestrhla se z pantu


V lese tu jistě rostou helenky

z nichž uvaříš si domácí guláš

a voní pak po houbách

i ložní prádlo den po vaší svatbě…


A než budeš odcházet

sochař Kovanda co vstává s liliputkami

vydloubne ze ztrouchnivělé klády lipový pupek

anděla v něhož nevěří

a přece každé ráno z okna vídá

trojkřídlého jako akvinské múzy

co má forem i na vánoční cukroví

a dál až k velikonocům

však látky leda tak

na luznou halenku z rosolu:


A jíst se bude i maso světlušek

na tom našem svatém posvícení


ŽIDLOCHOVICE


Stará řeka –

štika co zaťala tvůj dětský pyj

a vysává med z šourku


Kdysi jsme tu trhali cejny lopaťáky v čase námluv –

za těla třecí vyrážkou tak drsná

že postrouhal bys na nich okurku


Říkalo se – půjdem chytat na mák

jen na to hezké –

tak zadřít motor vzpomínek

o šmirglpapír nahých břich

Doma nás ještě čekaly máminy buchty


Už si užili svý

říkali místní fotři


Mně bylo dvanáct


Jim tak o dva míň


JMELÍ


Jako setnuté hlavy

rovnou na sváteční stůl


Cítím Tě na půnebí

a ještě dál

ale do vánoc to stejně nevydrží


říkala v jarním slunci


jako můj dědeček

když mu sdělili:


Karcinom jícnu


Penzion U Medvídků


Hladká tma – spánek Lipna pod hvězdami

nerušený ani zachrápáním větru

Sám rozředěný sedmi pivy

pozbývám žhavé hmoty

Otevřený velký vůz

a jen sto světelných metrů domů


Tak jsem ti ujel červím tunelem

a mám tě na háčku –

vyhasínám v souhvězdí ryb

kde přímo uprostřed bělice požírá

černá štičí díra


(však stačí náhlé zakuckání dravce

jemuž na patro se lepí

šupinatá perleť ouklejí

a jezero se probouzí)


Zase tě cítím

Ze země padá k nebi voda:

Inkvizicí slunce požehnané

dávení hvězd


(Hůrka 2010, ve 4 ráno)


Básníkům všech generací


Na zaplakání jater přičichnout

k muchomůrce zelené

a řádně to zapít stříbrnou měsíční rtutí –

tím bolehlavem nepochopených


Pravit – když o tebe stojí:

Jedna vlaštovka jaro nedělá

Tisíc vlaštovek dělá podzim…

A nakonec nic není sněhobílé…


A když o tebe stát přestanou

když tvoje zbytnění přestanou lochtat peroutkami lichotek

cítit se prázdně a zhrzeně a bezbranně jako ostříž

jemuž běloskvoucí holubička

zase jednou vytřela zrak


(Z cyklu O Lotovi)


Lot čte Tomášovu modlitbu


A pokud nejsi proč mám kurděje

když dopuju se vitamíny strachu

že brzo skončím v knajpě U rarachů

a kmotra smrt mi pohár doleje


A pokud nejsi proč se ještě směji

když pocit že nic nebaví

je jedno velké dejà vu

byť se jak dravec vrhám do ouklejí


A pokud nejsi kdo dal zvon těm plicím

když přežraný skopovým k sebetrýzni

jež sama sebou hladoví a žízní

volá tvé jméno – Tomáš nevěřící…


Z Lotova lyrického deníku


Všechno už kolem něj prošlo

jen Vy ne slečno Pokorná


Snad proto Vás žmoulá bezzubými ústy

a vzývá vaše jméno rozskřípaným perem

Má Vás i jako uzel na svém pyji

a věčné hořko v puse

když v lese májovek sbírá žlučníky


A přitom tuší

že není jen zvířetem

kdo o hladu a v zimě

pojídá srdce solných homolí


Tomáš Lotocki:  Básníci Petrova ticha

Jelikož mě náš herberksfotr už v úvodníku nazval „poslancem“ za rybařinu, musím této predestinaci pokorně dostát, a proto i rubrika, v níž budu představovat poezii „odjinud“, bude ve znamení rybářsko-


-literární synkreze.

Rybář alias tichý blázen, to je v představě většiny populace zvláštní samorostlá odrůda člověka, poddruh homo ichtyos, jehož jedinou vlastností je celé hodiny němě prosedět na břehu rybníka nebo přehrady, s pohledem tupě upřeným na dva polystyrénové splávky, jejichž dějinným úkolem je zřejmě zůstat do konce věků nehybně trčet na hladině. Skutečnost je sice poněkud jiná a moderní rybařina dokáže být velmi akční a adrenalinovou zábavou, přesto však jistou pravdivost tomuto sousloví upřít nelze. Je to totiž opravdu potřeba ticha a úniku z babylonu života do léčivé samoty, která je pro většinu skutečných rybářů hnacím motorem jejich často celoživotní vášně.

Kdyby označením tichý blázen lidé nepočastovali rybáře, možná by nakonec připadlo básníkům. I oni před světem prchají do soukromé klauzury a jejich odtažité počínání okolí častuje přezíravostí nebo přímo výsměchem. Ba jsou na tom vlastně ještě hůř. V porovnání s nimi se totiž mohou rybáři čas od času před světem vykoupit trochou vlastnoručně uloveného masa. To básníci jsou většinou hned na počátku své strastiplné „cesty k sobě“ odsouzeni k nezájmu a nepochopení okolí. Určitý pocit samoty je i pro uměleckou práci nezbytný a ticho v básnické řeči dostává mnohdy osudový až metafyzický rozměr: Věděl jsi, že není (smrt) v tichu, / a proto jsi mlčel (Vladimír Holan); Za žádnou pravdu na světě. / Ale jestli chceš, / za malý pětník ticha (Jan Skácel). Proto není divu, že se tyto dva světy ticha občas prolnou a zanechají výpověď, jejíž věrohodnost jako by přímo vycházela z prapodstaty člověka, jako by byla pokračováním příběhu našich dávných předků, a vodní hladina je tu pomyslným zrcadlem, v němž vidíme naši skutečnou animální podstatu a podobu.

Výspou rybaření byly odedávna anglicky mluvící země, a proto se za prvními úlovky vydejme na Britské ostrovy.


Ted Hughes


Anglický básník a autor knih pro děti Ted Hughes vešel v obecnou známost především jako manžel americké básnířky Sylvie Plathové. Je však také autorem celé řady pozoruhodných básnických sbírek (za všechny zmiňme jeho prvotinu Jestřáb v dešti), jejichž ústředním motivem je vztah člověka a jeho animální podstaty, surovost a vitalita přírody i lidského světa.

Na ryby chodíval Ted Hughes už v dětství se svým bratrem. A právě tady začíná čerpat základní podněty ke své pozdější tvorbě, vycházející z vnímání přírody v její kráse, ale zároveň i skryté nezkrotnosti a syrovosti.

V knize Jak se dělá poezie z roku 1967 se pak Ted Hughes zajímavě rozepisuje o vztahu poezie a rybaření:


„Kde se tedy básník naučil tak dokonale soustřeďovat mysl na jednu věc? Soustředění je velice cenná schopnost, ale ve škole ji neučí a málokdo ji zvládá sám od sebe. Já v ní nijak nevynikám, ale určitou zručnost jsem přece jen nabyl. Ne ve škole, ale na rybách. Chytal jsem v klidných vodách na plavanou. Jak víte, rybář při tom nedělá nic jiného, než že celé hodiny bez ustání zírá na splávek. Strávil jsem civěním na splávek nekonečné stovky hodin – červený nebo žlutý bod velikosti čočky na deset metrů ode mě. Ten z vás, kdo si to nikdy nezkusil, si možná myslí, že je to velice otupující koníček. Ale tak to rozhodně není.

Všechny ty otravné maličkosti, které člověka obvykle rozptylují, náhle zmizí. Musí zmizet, jestli chcete dál rybařit. Když se tak nestane, nedokáže se člověk zklidnit a za chvíli znuděně a ve špatné náladě balí nádobíčko. Ale pokud se jich přece jen zbavíte, dostane se vám blaženosti vyvolených.

Celá vaše bytost spočívá na splávku – zlehka, ale ne ospale. Je tak bdělá, že jí sebemenší zachvění splávku projede jako elektrický šok. A nevidíte jenom splávek. Jakýmsi nepostižitelným a mírně hypnotickým smyslem, jako když v orchestrální skladbě posloucháte kontrabas, si uvědomujete kdesi v hlubině rybu. Každým okamžikem se vaše ostražitost vytrhuje rozměry tělesa, které pomalu vyplouvá z vodních travin a blíží se k vaší nástraze. Nebo představou nádherného podvodního světa tonoucího v naprosté nevědomosti o vaší přítomnosti. A všechno to soustředěné vzrušení v aréně předpokladů a nepředvídatelných událostí nemá jiný účel než vynést něco krásného a hmatatelného, živoucí kov, ze světa, kde neexistuje nic než ono nevyhnutelné cosi, co z nicoty vytváří život a znovu ho do ní vrací.

Jak vidíte, rybaření se splávkem je druh duchovního cvičení v koncentraci na malý bod, přičemž se zároveň vaše představivost uvolňuje, aby do sebe sbírala všechno, co může mít pro onen malý bod nějaký význam. V tomhle případě je naším bodem splávek a to, co pro něj má význam, jsou všechny ty ryby, které si tak pilně představujete.


Štika


Štika, to je necelý metr dokonalosti.

Štika je rozměr zeleně tygrovaný zlatem.

Zabiják rovnou z jikry. Zlé věkovité pohrdání

tančí na hladině mezi muškami.


Sunou se nadšeny svou grácií,

silueta nad smaragdovým dnem.

Ponorková jemnost a hrůza

na své poměry třicet metrů dlouhá.


V rybnících pod upocenými listy leknínů

nehybná sklíčenost.

Válí se na černém listí od loňska, pohled vzhůru,

nebo se vznášejí v jantarové jeskyni z řas.


V čelistech zahnuté skřipce a svěráky

a tak to zůstane až navěky.

Život ovládaný tímhle nářadím.

Žábry se tiše vlní i s ploutvemi.


Tři jsme měli za sklem

v travnaté džungli: malou, větší,

největší. Krmili jsme to potěrem.

Místo tří dvě, nakonec jedna.


S těhotným břichem a grimasou od narození.

Opravdu si neberou servítky.

Dvě střední váhy, stejné kalibry

veliké, suché a mrtvé ve spleti vrbovky.


Jedna po žábry zapasovaná v té druhé.

Svrchní oko zíralo jak kolo svěráku.

Oko v kovovém lesku,

který se smrtí zkrabatil.


Rybník, kde jsem chytal. Padesát metrů napříč.

Jeho lekníny a těžcí líni

přežili poslední viditelný kámen

kláštera, který je vysadil.


Tichá legendární hloubka.

Byl hluboký jak sama Anglie a v něm

obrovská štika, co se stářím nepohne.

Až jsem se po setmění neodvážil nahodit.


Nakonec jsem tiše nahodil a rybařil.

Vlasy mi na hlavě mrzly

představou oka, které se mohlo pohnout.

Tiché šplouchání na temném rybníce.


Sovy konejšily ve vodě odrážené stromy.

V zjitřeném sluchu a rušily můj sen

vyvolaný temnotou všech temnot

který se zvolna zvedal ke mně přihlížejícímu.


(překlad František Stralczynský)


Petr Odehnal


J. N. K. Ž.

26. 6. 2005


V zlatavém nátěru

stigmata koroze.


(Zmožen smrtí.

Zmnožen

smrtí.)


Jak vteřinovka

krouží vlaštovka

kolem kostelní věže.


Dělanovec


Nad Potečí studánka,

voda, která léčí.

Prostoduchému pasáčkovi

se tu zjevila Panna Marie


a on sa z teho podělál.


Po dědině pak vykládal,

že mu splnila tři přání.


* * *

Sušilovým


Šeptalo se,

že se žádný z kolovratů v Kloboukách

nesměl zastavit

na víc než den a noc.


Jinak by na město přišly další vpády.


Soukolí soukenického orloje.


Kurucu, pryč!


Viděl jsem to loni v říjnu v Novém Hrozenkově. Na jedné vysoko položené louce pouštěly děcka draka. Draka? Provázek, kříž z tenučkých latek, přes průsvitný papír dobře patrný, a na papíře pastelkama nakreslený Spasitel. Jedno z děcek vodilo špagát po větru, ostatní klečely se sepjatýma rukama a volaly na nebe: „Kurucu, pryč! A ty, Kriste na nebi, smiluj se nad námi!“


Kloboucké stalagmity


Tři kapky

pomalu

tuhnoucí

na pomenším stalagmitu.


Lesklá a vlhká přítomnost.


A dlouhé dozrávání k mýtu.


Michaela


Pohyby. Dotyky

přes bránu do předpřítomného času,

do času před bodem nula.


Kdo všechno ze starých a ještě starších matrik

dobývá se takto k nám

s příspěvky,

jež mocná ruka jemně rozemnula?


Borošín

(Dráha presidenta Masaryka, 6. 6. 2009)


Vagón motoráku

co hodinu

hobluje protější stráň.


Jak člunek

tká

tuto sobotu.


Železný kříž

Velké Karlovice, 26. 8. 2012


Rodina Podešvova, Rodina Křenkova, Volkovi

Anebo jména, ohraničená léty


Poslední vizitky


(V osnově hrobů pokorně zatkané

sousedské izobary)


Stranou u hřbitovní zdi, blízko fary

malý hrob

Zde odpočívají farní kuchařky

Odpočívejte v pokoji

Žádná jména, žádná data

(ani počet)


Podstatné jinak


(Myslet si můžeš cokoli)


Petr Pustoryj


U VAHAŘE

(A. Marešovi)


v hlubině černé třináctky

nebude pravda či tajemství víry

ani na hladině nic zvláštního nečeká

v duchu jen s tebou děvče

jestli to pomůže

jenže dildo jazyka se protahuje seč může

nesmírně čile hustým vesmírem

to bůh obcuje a čítá

stvářet mystika

zatímco člověk čuje průser

kterým bude obdarován

jemuž bude nabídnut

tak či onak je to s láskou

provždy slepou a blbou

nerozhodnou

s váhavými vahaři

a logicky se vším

co lze spočíst

v černočerný rmut


Blues bar GARCH


kdy naposledy byl

v podobně černo-bíle frotážovaném prostoru

projektovaném pro na oko okousané pasti

naprosté vzájemné lhostejnosti?

je to jedno přátelé

perspektiva čáry a čas lžou

pokaždé jindy a jinde

a jinak

dnes a zde prázdno zdí

s kterým se domluví na příště

žárlivou vábničkou mobilu přivoláván zpět

trhat cíchy

jako vždy


MERLIN

(O. Holpuchovi & L. Beranovi)


blažené tři obláčky sedí na tenkém nebi

a úplněk buddha hubu jak rohlík

šmatlal mokré listí dokud nezjistil

že je na místě

naproti dědek u červeného

smrdí po olíznuté balicí pásce

počítá drobné

a pinglice ho natáhla a vyštvala do tmy

navzdory křesťanské lásce

ale vem vás bližní čert

co vlastně očekávat

království nebeské?

a s babama?

apokalypsu?

smál se na ty u džuboxu

však po očku

skrze sklíčko piva už už ven

ven

netřeba se dozvídat

je čas popojít a znovu vykecávat luftu

co nikomu živému


Léthé v létě (NA HAJZLU V PONORCE)

(R. Valuškovi)


na hajzlu v ponorce

má se každej za borce


do nicoty bílý zdi

zarejvá svý nesmysly


zapomena chcát pak civí

na to co tam drásli cizí


ubohosti, no fakt blbý!

co tu chlastá za pablby?


bůh suď – to my ne

stejnak prý sláva pomine


v létě cipís v slabé chvíli

tu zeď canců vybílí


však léthé chcanků odnese

životů kus – ne obsese


VÁNOCE V PONORCE

(Rudymu)


sotva vrchní usne

sen se sepne

štamgastům ježíšek

nosí na stůl


krígly empatie

kořaličky stesku


sobi zaběhli se v světě

sáně plné dárků

tichou nocí

samy míří k dětem


krígly stesku

kořaličky empatie

ježíšek nosí na stůl

čeho kdo snese


nám přece kurva

nám právě dnes

narodil se


rubato andante

(V. Burianovi)


do šesti mě matka kojila

dneska pivo? samej blaf

ale vod prsa – to aji svatoška

stará piča co měla dvojčata

dojčence tři a půl leta

by mohla svědčit

oni byli světští – komedianti

a dennodenně u ní byli z kojeňáku

těch litrů co vydojila a odevzdala

celý jedný komunistický generaci!

jak to začlo týct tak to nezastavila

mokrá až po gatě – a kurva proklatě

je na tej revoluci nejlepší přirozenej výběr

jako že ten větší menšího

inu politika – pravda pravdoucí

ale to sem o fous odbočil – arci to znáte

jak ta černoška stříká z cecku na triko

tomu hanzelkovi nebo zikmundovi

páč je to jedno a říká

buď rád že to není inkoust?


Bratři v triku

(M. Vrbovi)


jsi zarostlý jak ezau

říkávala matka

a v pubertě nevěděl

co to znamená

až se po iks letech s bratrem potkali

a společně si nedokázali vysvětlit

že co je nabíledni je zároveň

o krok nedostižné

jako krása

pivo dalo pivo a

potom jeden z nich navrhl

ať v tomhle stavu beztíže

smířeni s vinou

setrvají navěky

a při tom ku podivu těch

naproti v zrcadle

nejmíň do zavíračky

zůstalo


BYSTROVANY

(J. Grombířovi)


stmívá se na návsi pod lípou

populace tiše stárne

živo je dosud před pípou

život se jeví v marném


mládež posedlá akčním kinem

roznáší hlášky u piva

vesnice jak city chládne

tringeltu měsíce ubývá


perseidy bez přání hasnou

horrorové storky padají na mlat

do betonu s ledem se ulívá

myšlenka na věčný návrat


k místu na slunci dospějí důchodci

odvčera se o ně můžeme rvát

země se zatočí pozpátku k půlnoci

je bez času mortal kombat


U Černého orla

(P. Hruškovi)


nashle hlesl dělník

po soupravě zelené

a dvou piv jde do práce

tam a zpět veřeje vrzly


máselné ticho v lokále

je tak tik vteřinovky

a praskavé nálady parket

když hospodská našlápne


jemně se přeptat

zda něco nepotřebuje

ani to málo pomyslí

dospěl už před časem


cestou na jih až sem

právě začíná chápat

proč se zastavil

když zde nebydlí


nahlas řekl jen pivo

a za kuchyňským přístěnkem zasutý

domácí démon

začal gargantuózně chrápat


U Pelikána

(R. Valuškovi & J. Dadákovi)


venkovské náměstí s ježíškem na křížku

dvě brázdy lavic a stolů a ticho

u litovelského

čas zacyklený ve smyčce zámku


poutající bicykl u sloupu nedokončeného plotu

proč sem jezdí?

pro samotu

pro náhodnou melancholii


za zrzkou-servírkou s komářím hlasem

aby si představoval jak piští při koitu

uniknout napospas periferii-světu

uvažovat proč psát střízliv


plout v přílivu a nebýt příliš

sám a ve chvíli tři a jedno malé

slunko mu zapadlo

komáři přisedají na čelo


dneska jsem nechal porazit prase na sobotu

mám tu padesát lidí na svajbu

zaslechl hospodského ze zápraží

než šlápl do pedálů


Básně P. P. jsou z rukopisné sbírky Toulky loutky. Básně hospodské, věnované a jiné.


Jan Dadák


Ještě není byť jen málo

zralé

děcko s drzou peckou v malém čílku

trochu brzy v pozdním jaře

pozdní

večer konec

konců jako vždycky

když se vrací stejný příběh

stále znovu

v jiném čase pecka paměti

se vtiskem stromu a časný dojem

z toho jara

kde si roste výhon z drzé nicky

to už známe

skoro všechno

cestou

tam a zpátky

dozrát v pádu a do koruny vzhůru


(Ještě jedna reinkarnace pro Jiřího K.)


Země vysála sílu z kamenů

a knížka už se brala také spát

slunce se jako pes v ostřicích otočí

a na chvíli se bude bát

z kosy skutečně vytryskne

červená inkoustová krev

uličkou z makových palic projde

v kostech zlomený kostlivec

kozičky v bezech bezmocně zamečí

a dají se za potravu ptáků

malá děcka na písku tlumeně kvikají

a plácají dál bábovky fantaskních tvarů

jedna razí vedle druhé jak houba

po dešti

vesmír se rozpíná

počtem kombinačních možností


(Bábovky)


Vědomí loupané ze slupek paměti

kde labutě na vahách spojí se zobáky

jedině v plné tváři měsíce

aby již neřekly více

nic než co se říci právě nedá

probodnuté a odražené světlo leda

kde je všechna jasnost za slovy

již dávno obsažena

jak vysrážená rosa z přemáhajícího čela

mrazových květin hledících na svůj předobraz

v pekle

dírou v ledu pochodňovým světlem

za rychlého střídání světla a tmy

tunelů kterými projíždíš

až labuť připluje

blíž

a odlétá

aniž kdy dosedla


(Krmení labutě)


Nejspíš to musí přijít nárazem odjinud

i kdyby sis měl chytit tvář

a nechtě ji při holení v krvi zanechat

musí to sednout třeba bezbarvým měchýřem do ruky

i kdybys přišel o svůj zopičelý klid a řád

stává se v mnohosti ledacos

ale tobě ať je země lehčí pro ten pád

kdy ti tvář bolestí celá prudce zplápolá

zkřivená stejně jak čas

ty jím však projdi

i když ti chytráci zkusí zlámat vaz –


v nohách pohyb i kovový klid

často snad nelze a netřeba pochopit

vstát ještě za tmy neviděn jít

tak už se umyj

a syp


Stihnul ses oholit…?


(Vstát a jít)


Kroucení zadkem

a modrá syntetická růže

to se snad absolutně může

z nohou svléká nylonové hadí kůže

a plive jiskry statické elektřiny

cípek persiánské kožešiny

ne déle než odmávnutí půlvteřiny

v pupku skládající se krystal soli

prohnutá jak nosiči vody z Mali

jamky ze kterých kolibříci sají

magnetismus vertikální tyče

slyším se říkat ke vlastní hrůze

zábavné a když se zrovna nemusí

tak se alespoň může

ale to prý již sama země praví

že bez ryzí transcendentály

se žádná stavba nedostaví


(Národ sobě)


Už se to v drátech zalamuje

prádelní kolíky připraveny k odletu

do teplých krajin

žena sténající otevřeným oknem

melodický orgasmus

obyčejné věci jako pepřenka a cukřenka

ale smírně položily své viditelné konstanty

na podklad noci

rychlou jízdou míjeli jsme pod nimi

neonové prásknutí

bičem jeřabin při silnici

vlna nepodmíněného štěstí hmatná

a nezpochybňující přišla jako přešla mizející

v cinkajícím hvězdném prachu a šumící

pěně stříbrné kinematografie

už se to zalamuje na drátech v kolících

připravených k odletu

a extatizovaných ženách v oknech

obyčejné věci jako pepřenka a cukřenka

ale z otevřené skály jako šperk zkrášlující noc

vyvedly růžově nahé mládě miladu

aby se jim ve stáří stala smyslem

neodpykaného rituálu


(Martyrium kýče)


V době kdy byl ženský kotník

sexuálním symbolem

lidé se obávali že roentgen odhalí příliš

mnoho a taky ano

kotník paní Roentgenové

a rodinné portréty kostlivců

to Petronius si rovnou

statečně břitvou přeříznul žíly

předtím než obloukem odložil

růžový klobouk svého rozmaru na borovici

v zasněžené krajině mlčícího lesa

dosud neobjevené Roentgenovy paprsky

tomu skrytě přihlížely

a jediný který z toho nebyl jelen

byl velký megaloceros arbiter elegantiarum

jenž pohnutím koruny paroží

narušil ten mohutně přicházející klid

z obsahu kterého se děsím

a formy na kterou seru

děl odtamtud blíž k pravdě

arbitr elegance

směrem ke své příští poetice

a měl výjimečně opět

pravdu


(Arbitr elegance)


Nevěděl bych

byl v situaci jak správně dál

použít návod

rozbalit rozložil podle nákresu

potom k řešení

nepoddajné součástky

vyskakovaly z uhýbajících prstů

sprosté jak smontoval a nesvítil

vrátil se k nákresu i návodu

proklepl počet i tvar všech příliš dílců

plížil se po špičkách šipek zpět

svými jejich kroky

rozmontoval smontoval a nesvítil

pološílený

zkontroloval pevné objetí spojů

vracel se do dětství

a konstruoval chybu v sobě

zapínal a vypínal zahlédnout jiskru

aby se ujistil že i přes svůj omyl

proud teče šílený

vykloněný z okna

zjišťoval

zda-li alespoň sousedi

ale tam se ten den

odehrávalo jakési černé divadlo


(Návod k použití)


Dříve než se čtenář pozorně

začte

divák zadívá

a posluchač zaposlouchá

přeletí mol ze skříně do skříně

neslyšně

a neviditelně

neviditelně a neslyšně

tak jak to jenom on nehmotně umí

stvořil jsi obraz řeky času

tekoucí hlínou

líně

stvořil jsi obraz spícího

boha v této somnambulní krajině

stvořil jsi spící

obraz boha obrůstající hlohem

tak tedy pro jinde a pro jindy

sbohem


(Moll)


Vlaštovky šikují do vět

nízko nad deštivým Posluchovem

zdalipak alespoň Rusové

tak jako každý rok

přilétnou s hvězdným logem

Sbohem a kalhotky!

praská to z krystalky

ve drátech Posluchova

kde guláš ještě má ten ostrý rudý říz

tak za rok zase znova

tečnou ve výletní restauraci

na točně Posluchova

našlápnout do pedálů a letět

jak okřídlená slova


(Libavá–Posluchov 21-08-05)

A. M.

Jan Dadák, režisér, scenárista pořadů ČT (Kultura.cz, Divadlo žije aj.). Autor sbírek Vyprázdněný kruh (Host, 1997) a Hledám kterousi věc (Vetus Via, 2012), z níž je těchto deset básní.